DET KGL.
BIBLIOTEK
Royal

Danish

Library

Digitaliseret af Digitised by
DK
Materialet

værket,

er

fri af ophavsret. Du kan

også til

kreditere

kopiere, ændre, distribuere eller fremføre

kommercielle formål, uden at bede

om

tilladelse. Husk altid at

ophavsmanden.

UK
This work has been identified

being free of known restrictions under copyright
law, induding all related and neighboring rights. You can copy, modify, distribute
and perform the work, even for commercial purposes, all without asking permission.
Always remember to credit the author.
as

for

Sfoleit og. §jentmet
af

Cfjr. IfansEn,
tt eb

M.

Ifarlfitk,

Særer i

Sørfielærer
SaÇn-3 ©tiftelfe i Dbenfe.

£e3felaget.

SMHebloefebogen

er ubgbet i 7 §efter, nemlig:
@iber, filte gormat inbb. 10ftort gortn. 1 Srø., 4beUbg.
Smaaforftdlingcr, 3bje Ubg., 3 Str! ftort gormat, tofter inbb. 1 SWf. 4fj.
gortællinger, 2ben Ubg., 6 3trt ftort gormat, toft. inbb. 2 SKI.
„gra fÇœôrelnnbet", 2ben Ubg., 6 StrI ftort gormat, tofter inb6. 2 Srø.
„gra SSaturijiftorien og ÿtaturlirren", 2ben Ubg., 6 Strt ftort gormat.

ljle fbefte: ©iHcD-WÉ,
2bet fpefte:

3bje §efte:
4be §efte:
5te §efte:
6te fjefte:
7be §efte:

32

2 SKt.

tofter inbb.

2ben Ubg., 6 2trf ftort gormat,
2ben Ubg., 6 Strf ftort gormat,

„gra anbre ganbe i Édrofia",

„gru anbre SBetbenbbele",

2bct fjcftc:

^martfbrtæilrøpt

3bfe ïüignne, uforandret font
(SRctfïi'iimingen

er

2den.

efter SWinifterietå Srntielfe af 21bc gebtuar 1872.)

lijobcnRaon.
3. ÎJ.

Sr’çft

t

tofter inbb. 2 Srø.
tofter inbb. 2 SKI.

Srfnttnitjjt« 53ng|mtibtl.

SijenS (£ttft§bcgtrtyfferi

i

£>benfe Ç 08 3 (£. £Dret)er.

1873.

a

I

b S

c

(E

Ö X

e

g

f %

a

k

b B

c

C

a d

e

E

f E

/M

«

?

y#

e

^

/&

f) f>

i S

b H

i I
/ yf

■a

9 ©
g 6

//

i s
j j

l £

k K

IL
/J?

/if

/

D ß

r

01

0
c-0

P P

r

R
^

m

n

n

o

m

M

n

o

tyf/

^

X
cyf

<

f S

t X

u

U

Ü

S

S

t T

u

y

Y

/X

«

ü
w

s

» 8
y Y

5 3
z Z

//

//

(t
æ
œ

7

0

m

m

f £

m
Æ

c^f

ï Ï
x

X
a?

op

æ

<5

âl

B

0

ûû

Sla

0

0
0

aa

Àa
d^r

0

<S<?

I

Ole sidder nu lier i denne Skole.
Da lian førs te Gang kom i Sko len, var
lian ban ge baa de for Læ re ren
og for
Børnene. Nu er ban ikke bange; men
nn sid der han ø verst
og kan læ se, skrive og regne meget godt.
Han kan maaske ogsaa læse Latin?

Sko le stu
1.

en.

Borde, Bænke, Bøger, Tavler,
Grifler, Vinduer, Pen, Blæk, Væg, Loft,
Sko le tav le, Kak kel ovn,

sid de paa Bæn ke ne og
Naar de skri ve,
læ se i de res Bø ger.
Bru ge de en Pen el 1er Grif fel til at skri ve
med. Paa Tav len skri ves kver ken med
Blæk el 1er Pen, men med en Grif fel, som
kan skrabes spids med en Kniv.
2.

Bør ne

ne

Gamle Mads.
har jeg hørt saa galt,
Det har gamle Mads fortalt
At da han var hile bitte,
Maatte han i Skolen sidde,
Pik af Tampen, det var ilde,
Thi han aldrig læse vilde.

Aldrig

—

—

KJ okkenet.

Spand, Gryde, Potte, Fad, Skaaler,
Skeer, Tallerkener, Kjøkkenbord, flræn«
dekasse, Knive, Gafler og en Kokkepige.
2. IKjøkkenet koges Maden. Det er
1.

bel Knnst, at koge god Mad, dog kan
Drenman snart lære at koge Kartofler.
skulle vænnes
gene, og beller ikke Kattene,
til at gaa i Kjøkkenet; men ber skulle
flink e Piger lære at koge og stege.
en

5

Lene og Ane.
Lene øg den lille Ane
Havde faaet

en

hæslig Vane,

Tænk, de vilde altid slikke!
len det

maa

smaa

Piger ikke,

Ane havde faaet fat i Moderens Syltekrukke,
det var meget stygt. Men saa satte hun sig ned
for at slikke, og det var ikke bedre. Lene var
ogsaa en Slikmund; hun vilde slikke med en Ske.
Det var hæsligt med disse to Piger; det sige alle

ordentlige Børn.
Graarden.
1.

Høns, Ænder, Kalkuner, Gæs, Huer,
Kyllinger, Ællinger, Hund, Kat, Brønd, Vandtrug, Hestestald, Kostald, Vognport.
2. Der kan ofte være Støj i Gaarden. Ænderne rappe, Hønsene kagle og klukke, Duerne
kurre, og Kalkunerne sludre, men de forstaa ikk e
selv, hvad de sige. Gaardhunden gør og kan
ogsaa gjøre Støj, men han og saa Hanen bilde sig
ogsaa ind, at de ere Herrer i Gaarden.
En

gammel Hund, som stod i Lænke, j Den gamle Hane blev da Tred
glædede sig Ted at tænke:
Og sagde: «Hund, dn næppe Téd,
«Min Magt den er dog sanre stor : | Jeg styrer hele Verdens Orden,
Jeg styrer Tist den hele Jord.»
| Det sige alle Høns i Gaarden.»
Han

6

Suite-Peter.
Peter havde

slemme

den

var en

Vane, at han
skønt han
Munden,
Fingrene
temmelig gammel Dreng. Man har

fortalt,

at han deraf blev sort nede i Halsen.

i

stak

altid

Da Peter skulde lære at læse, fik han endelig Fingrene af Munden; men saa pillede han
i

Bogen

Man kan
hos

en

med

Fingrene,

altid

se

og
en

paa

deraf blev

Bog,

om

Bogen

den har

Sutte-Peter.

Haven.
Æbler, Pærer, Blommer, Kirsebær, Stikkelsbær, Ribs, Solbær, FerskeBonner, Gulener, Aprikoser, Ærter
rodeler, Roser, Tulipaner, Lilier, Lerköjer, Avrikler Violer.
1.

,

„

Om Sommeren er det næsten altid
2
smukt i Haven ; men der kan være meget
at bestille. Gangene skulle skuffes, Bedene
luges, og alt IJkrudet skal skaffes bort.
Børnene bolde meget af Haven, især naar
de maa pille lidt af alt det, der smager
godt. Hønsene ville ogsaa gjerne smutte
ind i Haven, men de gjøre Fortræd, og
derfor maa de strax jages ud igjen.
.

7

Hvad vil du helst

3

spise

i Haven?

Æbler og Blommer
Stikkelsbær, Nødder
Jeg spiser hver Sommer; Og Gulerødder
Kirsebær, Pærer
Jeg ogsaa vil smage
De følgende Dage.
fortærer
Jeg ogsaa
naar min Mave Jeg siden vil komme
Og saa
Desuden kan have
Og fylde min Lomme
Med
Mere.
Grønærter.
—

—

Frederik og Knud.
1.

Frederik

fandt paa Gaden et
Stykke Reb, og de
i hver

en

Ende,

kunde blive
jfc.

enige

Knud

og

gammelt
tog fat

da de ikke
om,

Rebet skulde tilhøre.

hvem

Her-

ved kom de i

Slagsmaal, og
sig af alle Kræfter. Paa éngang brast
Rebet, og begge styrtede baglænds over i Snavset.
2. En Mand, der kom til for at stifte Fred,
sagde: „Saaledes gaar det altid stridslystne Mennesker. Striden endes som oftest for alle Parter med
Spot og Skam paa samme Maade, som det nu er
gaaet eder: I ligge nu begge i Snavset.“
hver

trak

1.

til

Plov, Harve, Tromle, Skovl, Spade,
Le, Rive, Køer, Paar, Heste, Lam, Kalve,
Rug, Byg, Ærter, Havre, Boghvede, Hør,
Hamp, Kartofler, Roer, Græs, Hø, Neg, Traver.

8
2.

Paa Marken

og Tromle,

og

det

vi Hestene

se

især

Ærter, Havre, Byg og Boghvede.
Kornet
tromles.
især

er

saas,

Kornet

men

Om Sommeren
det

smukt

at

se,

Koerne

naar

Jorden
inden

der

piøjes,

saas

inden

der

harves og
det altid smukt paa Marken;
naar Lammene
springe glade
saas,

er

trække Plov, Harve

Foraaret,

om

og vælte sig i Græsset.
Da synger ogsaa Lærken sine Viser og det fra den tid»

omkring,

og

naar

ligge

lige Morgenstund.
og Lærken.
V. lærke, hvor tidlig du løfter dia Krop
Kvidrende højt mod Solen op?
L. Med Sang maa jeg jo Vor-Herre prise,
Som giver mig Liv og Drik og Spise;
Det gjor jeg nu i al Evighed,
Og, Vandringsmand, du gjor det vel med?
Og alt som den højt i Luften sang, og alt som
han gik mecl munter Gang, saa liflig klar ned til de
to den klare Sol fra Himlen lo; og Herren, som hist
i Himlen bor, med Naade hørte deres Takkekor.

Vandringsmanden

Jorden.
Hvorfra faa vi Brød?

Brødet bages af Mel,
frem
af Jorden.
Rug, Rugen
2.
Hvorfra faa vi 01?
Øllet brygges af Malt,
Maltet laves af Byg, Bygget voxer frem af Jorden.
Hvorfra faa vi Smør?
3.
Smørret kjærnes af
af
Fløden
skummes
Fløde,
Mælken, Mælken malkes af
Koen
med
fødes
Koen,
Græs, Hø og Korn, som voxer
frem af Jorden.
1.

Melet faa vi af

—

voxer
—

—

9

Man gjør Uldtøj og;
Hvorfra faa vi Klæder?
Klæder af Uld, Ulden faa vi af Faaret, Faaret fødes
med Hø og Græs, som voxer frem af Jorden. Lintøjet
frem af
er af Hør
og Bomuld, og disse Planter voxe
Jorden.
4.

—

gro til Fæet og Sæd til Menneskenes
fremføre Brød af Jorden.

Gud lader Græs

neste,

at han

maa

Tje-

Suppen.
1.
«Suppen
godt idag», sagde
og

lagde Skeen

maaske Ret mit

deren,

«men

skal

smager slet ikke
den lille fijertrnd
»Du
sig.
Barn», sagde

fra

kar

So-

vent til i Aften,

saa

anden

god

jeg koge dig
Suppe. Eom nu og hjælp mig
en

med

at grave Kartofler op ude i Haven.»
Saaledes gik de begge til Arbejdet.

«Nej, hvor det dog er en dejlig Suppe,
lavet, kjære Moder», sagde den lille Gjertrud,
2.

har

du

nu

da hun

nød sit Aftensmaaltid. Men Moderen smilede og sagde:
«Det er den selvsamme Suppe, som ikke smagte dig ved

Middagsbordet; men du har været flittig, og Flid og
Ardejde velsigne Maden, saa den altid bliver velsmagende
for

os.»

Skoven.
Bog, El, Eg, Birk, Fyr, Gran, Ask, Elm,
Hæssel, Bregner, Skovmærke, Snoge, Hugorme, Firben, Ræve, Harer, Hjorte, Raaclyr, Høge, Krager,
Ravne, Kramsfugle, Sangfugle.
1.

10

De vilde Dyr søge hen til Skoven for at finde
Skjul og Læ. Vi holde mest af Skoven om Sommeren
Naar Skoven staar med friske,
grønne
og Foraaret.
Blade, er den overmaade smuk. Man gaar som i en
stor Kirke, fordi Bladene hvælve sig som et stort Løvtag over vore Hoveder. Luften er ogsaa behagelig og
kølig i Skoven. Det er ikke saa underligt, at de fleste
Mennesker ville gjerne ud i den yndige grønne Skov.
Men om Efteraaret, naar Løvet falder, taber Skoven sit
2.

Smykke.
Træet.

Stakkels

Træ, jeg ynker dig!
Alle Blade dig forlade,
Dybt til Jord de sænke sig,
De forsvinde, kolde Vinde
Til en fremmed Egn dem bar,
Intet

Smykke

mer

du har.

Lille Træ, din Nød er kort!
Hurtig kommer Vaar og Sommer,
Vinteren snart
Herrens

flygter

Finger

bort.

bringer

atter

Grønne Blade, Blomsten rød;—Giæd dig, du er ikke død!

Stæren.
1.
en

En

Stær,
Ord, og

et Par

naar

«Stæredreng!
svarede den:

«her

lille

lært

havde
hvor

boens

havde

gammel Jæger

som

Carl

man
er
er

at

tale

spurgte

du?»

jeg!»

:

saa

Na-

havde faaet stor

Fugl, og da han engang var kommen ind i Stuen, medens Jægeren ikke var hjemme,
kunde han ikke modstaa Fristelsen, men fangede Fuglen forsigtig
ud af Buret og puttede den i Lommen.

Lyst

til denne

2.
I samme Øjeblik traadte Jægeren ind ad Døren.
Han vilde glæde Drengen og raabte: «Stæredreng! hvor
er du?»
Stæren raabte nede fra Drengens Lomme: «her
er
Carl
blev baade rod og bleg af Skam og Frygt,
jeg!»

U

da han stod

som

en

skrækkeligt at være
glæde sig over

til at

Tyv for Jægeren. Det er dog saa
en
Tyv, og Carl fik aldrig mere Lov
Stæren.

Kukkeren paa Baagø.
Paa Baago stod knn et eneste Træ, len engang forajæves man ven«
tede paa,
Og det rar lovligt lidt,
At Kukkeren

Thi det gav just ej megen Læ,
Ej Kukkeren sad der ret tidt.
Hver eneste Yaar

man

ventede paa,

sagde „kuk, kuk!“

Ej hjalp det, at man til Træet saa,
Ej Enkkeren sagde „kuk ,kuk!“

sig hvordan er det siden gaaet,
ej man horte: „kuk, kuk!“
Ja, Bønderne de fik ej Havren saaet,
saa,
Naar Kukkeren sagde: „kuk, kuk!“ Thi Kukkeren ej sagde: „kuk!“

Fra Træet at hore:

„kuk, kuk!“

Thi Itonden han skulde

sin Havre

len
Da

Og ej jeg véd, hvoraf det kom,
At ej man hørte: „kuk, kuk!“
og lang,
Naar Kukkeren sagde: „kuk, kuk!“ Men saa gik man hen og hug
Træet om,
Og det slog til hver eneste Sang,
Fordi
Kukkeren
kuk!“
man
hørte:
„kuk!“
først
ej
sagde:
Haar
„kuk,
Den Havre

den

blev da

saa

stor

®eu bounc

®rcng.

©en fprebte
©olen car ftaaet op og ffinnebe faa centigt.
ber foto i bet
alle
at
cœïfe
bem,
runbt
©traaler
for
omïring
fine
Sanb.
Første Straale kom til Lærken. Rask smuttede
1.
den ud af sin Rede, fløj højt op i Luften og sang:
hvor herligt mod Skyen at
«Kvirrelit! kvirrelit!»
svinge sig frit!
Sit anben ©traale font til fpaten og cceflebe ben.
2.
,fpurtig fprang ben fra fit ©æbe ttb paa (ingen og nippebe @ræ§
og planter til fin ptoïoft.
3.
En tredje Straale kom til Hønsehuset. Da galede
Saa floj alle Hønsene ned fra deres
Hanen: «Kykeliky!»
Pinde, sagde: «Kluk, kluk!«
og løb ned i Gaarden,
hvor de sankede Føde
lagde Æg i deres Reder.

ijele

—

—

og

12
4.

Gm

fjerbe

©traale

font

tit

Såterne,

Se

turr eb et

„SKuffebifu!" ,,'Dîuïfebiïu!" „ber er tuttet enbnu!" SDîen ba Søren
bleu aabnet, fløj be afle ub i flharfeu øg tjen paa SGsrteageren,
Ijtior be fanbt bereé gføbe,

Den krøb ud
En femte Straale kom til Bien.
5.
af sin Kube, pudsede sine Yinger og surrede hen til
Blomsterne og de blomstrende Træer.
6.
Sen fibfte ©traate torn tit ben bonne Srengê
nitbe
ncetfe fiant ; uten iftebetfor at ftaa op nenbte tjan
@eng og
out
ben
anben@ibe og fnortebe: „trra! frra!" —ntebenå
paa
ftg
be anbre arbejbebe.

Jødedrengen.

Dejlige Piskebaand! røde, blaa, gule, grønne,
violette, graa. Lad mig nu ikke saa længe løbe! kom1.

kjøbe! røde, gule, grønne, blaa
lille
Jødedreng !
god
2. Skin Sflober er fpg, ntin ©öfter er bob, bun fortjente tit mig
og min -Kober Srøb. Seg tiggebe fammen et tflar 3ftarfe§ tpenge, faa
tjøbte jeg 39aanb og lob faa længe, at fælge bem tjer til gobt golf i
gtœng. 3eg en en gob lille Søbebreng!
3.
Kommer at kjøbe! kommer at kjøbe! lad mig nu
ikke saa længe lobe ! De Penge, jeg vinder her, som jeg
haaber, for dem jeg kjøber min Moder Draaber; saa
rejser hun sig igjen af sin Seng. Jeg er en god lille
kjøbe,
Flæng. Jeg

mer

i

at

kommer
er

at

en

Jødedreng!
Løv

en.

Løven lever i en Hule. Den
meget stærkt Dyr. Paa Halsen
har Hannen tykke gule Haar; disse
Løvinden har
Haar kaldes Manke.
Løvens
Manke.
Øjne funkle
ingen
Den æder
den brøler, den ser frygtelig ud.
som Ild;
er
andre
Heste
Køer, Faar,
ogsaa farlig for
Dyr og
og
Mennesker.
1.

er

et

Ofte btibe bitbe
og fremmebe SDtjr førte
ontfring og lufte freut for
ißenge. Oet er ængfte
ligt, naar faabanne ©tyr
2.

paa

en

fïippe

etter anben tDtaabe

ub

af

bereé

Stftuffe

St ïunne Ijer fe, at Søben og Sogteren tjabc be
äftan ntaa frtygte for, at Søben
en $amp nteb fjinanben.
Miner breb, og 3ngen beeb, Ijbab ber faa fan ffe.

etter Sur.

gtynbt
titfibft

Harerne.
man ikke at være
ikke værge sig
kunne
bange for. De
mod andre Dyr og ere meget frygtsomme; men de kunne løbe overmaade stærkt. De sove med aabne Øjne.

Harerne behøver

Hare ved grønne Hæk,
Se hvilken Karl ! saa stolt og kjæk.
Frejdige Blik omkring han sender,

Der sidder

en

Ja, hvis

han

ene

han

i Verden

stod,

med Heltemod?

kjæk
langtfra Pisken knalde,
Modet at falde;
Skjægget om Snuden han drejer og Og strax begynder
ser
Han
vender.
sig rigtig omkring,
næppe
med lette
At komme ham nær var en farlig Sag, Men skynder sig bort
Spring.
Der vilde vel da vanke Bid og Slag?
Da vist

Nu horer han

2t øer

og

Sligere

ere en

var

en.

gigeren ty ar man ©runb tit at bære
bange for. £)nt Sagen fïjuter ben fig i bet
tætte Ärat; om hatten ifær gaar ben paa
Mon efter §efte, $øer, Gameter, men atter
tyetfi angriber ben SMenneffer. Sen gaar
ogfaa gjerne paa Søgt efter spaafugte. Søner
©tags Sjatte, men bet er rigtignot flemme Abatte.

14

Raadyr.
Raadyr, Raadyr, flere i Flæng,
Lege saa kjønt paa den grønne Eng,
Nippe og hoppe, græsse og springe,
Alle hverandre for Spøg betvinge.

Her er jo hverken Ilnnd eller
Jæger,
Som kunne se, hvordan vi
leger!
<Se ber fom meb finbtø
©ang en Sonbe juff langs grønne Sang.

®e tænfte: Jjan er
SJÎen fnap nar tjan

Spnet ftøj.

ej

nær

Ejeroeb, faa fnart [jan ej fan gjøre gortræb."
paløj ! ftrar be bort font

fomtnen til ©tebet

—

Bjørnen.
1. Bjørnen er saa stærk, at døn
kan drætie en Hest eller en Ose med et
Slag af sine store Forpoter. Ben gaar

Føde til
med

da paa Bagbenene og bærer sit Bytte
i Favnen; om Vinteren tager den ingen
sover i en Fordybning, som er udklædt

sig, men
Cfranris, Mos eller lyng.

2.

Sjørnen

Mtüer

ofte ført omfring for
at gjore fünfter, ©en
maa ba
gaa paa 33ag
ben og banfe.
i|3aa
famme Sftaabe maa
Stberne ogfaa tibt tjene
en u6armt)iæx'ttg
iperre.
bjørnene flolbe me
get af honning og
gine ftg berfor ofte t
.ftaft meb Sierne,

15

Her

Dansemester, Børn!
Velkommen, velkommen, du kjære Bjørn!
Hvormange Kunster du maa forstaa!
er

en

Hvor pænt du kan paa
Kun

Skade, Bjørn!

Bagben gaa!
dertil;
Dans og Spil?

du brummer

Du lider nok

ej

Bjørnen langt

hellere

den

græd

end

lo,

Han maatte danse og gaa paa to;

Langt hellere
Og

han

gik

i vilden Skov

laa paa Hø i Hulen og sov;

Her

Lidt

maa

han

Honning

nu

sulte den halve

var mere

efter hans

Dag;
Behag.

©ur, fur, fur, lille Si omfring!
grtjgt ej for be hübe 2)reuge,
fun ub i ©foo og ©uge !
©ur, fur, fur, fur i Itjftig 9ting!
©nr, fur, fttr, lille 23i otnfriug!
©tb i SBlotuflett font

©ur, fur, fur, Ulfe ©i autfriug!

Srottnittg, gigts faet uteb bit rige Shjtte
©ttg ben fabe, fabe f>omtittg!
#jeut til (SeHeu i bin £hjtte.
©uv, fur, fur, fur i luftig ffttug! ©ur, fur, fur, fur i luftig 9Ung!
ett

16

1.

En Bi

Den

flittigt Dyr.
fra Morgen
samler

et

er

flyver

til Aften og
Saft af BlomDenne

bliver til
Vox.
ere

lille

Biernes Hus kaldes en Kube.
sammen i en Kube eller et Stade.

Saft

Honning og
Mange Bier

|mert Stabe t)ar en ftor 3St, font Sebber
£>ronntng; Ijvax er SDtober tit afle be anbre SSier og
fvbeé meb £>m§u af bem.
2.

«^anbter og mange
^Irbejbêbter; btêfe t)aöe en SSraab, fom fttffer ftemt.
9tn ftal bn ÿm, fgorlebeé bet gtf ben ttfle
(Stgiftian.
3 ïgert «Stabe

er

ber beéuben

Den lille Christian.
1.

Engang gik

lille

Bistader.

Han vidste, at

vilde

lidt i

tage

Aabning,

en

men en

Kube.

Christian forbi

Honning smager

nogle
godt, og

Han saa’ ind ad den lille

lille Bi surrede forbi hans Næse

dygtigt Stik paa Næsetippen.
gjorde meget ondt, og Drengen blev vred og
hævne sig.

og gav ham et

Det

vilde

-i

17

2.

Sftajî tog I)an fttt @tof, flog $ti6cn ont, faa
at ben oœïtebe fangt Ijett ab Sorben.
$>er|)aa flog
be
anbre
$uber ont, tf)t ban oar BfeOen rafenbe
f)an
oreb.
Siegle SSier Bfeoe brcebte, men be fïefte fatte
ftg paa drengen og ftaf fjanx forfœrbeligt, faa at ï)an
raabte ont -^feefy.
£>a itebe ^anê SJtober tit og
frelfte ïjatn fra ©eben; nten Ijan oar fænge fxig af
be ntange @tif.

Den liile Mus.
En Mus

1.

paa

en

Gang frem af sit Hul og traf
«Aha», sagde den, «der er nu igjen en
De kloge Mennesker; der stille de en Fjæl op
Pinde, og paa den ene stikke de et Stykke

tre

Flæsk; det kalde de
Mus ikke
naar

man

vare

k

1

saa

ogere!

vil

Slikmunden

en

Men

spise Flæsket,
ihjel.«

„HD? en",
berimob nof.
9If
2.

en

Fælde.

Fælde.
med

kom

Musefælde.
vi

falder

vide

Ja

godt,

meget

Fjællen

naar

vj
at

ned og slaar

tiebBteü

tOtufen, „tugte bertit, bet tør man
ben Blotte fügten fan fyætbeit bog tffe fatbe
neb.
Seg tugter faa iubertig gjerue tit $tceff; jeg maa rigtig
2J?eu f^ætben »ar [tittet gauffe tø§;
tjen og tugte tibt betpaa
ba nu SJÎufeu tom for uccr tit ødæffet meb iïïœfeu, ftap! fatbt
miftebe Sioet trobê at fin
Sffufefætben neb, og ben titte
ftoge STate.
"

2

18

«Moder!

I«

maa

jeg

blive Matros

engang?»

saaledes

spurgte den lille Morten, da han saa’ dette Skib med de
mange

paa et Billede.
«Nej», svarede
bliver du først søsyg, saa kommer du langt
saa drukner du,
naar vi faa
Stormvejr, og

Sejl aftegnet

Moderen,

«saa

bort fra

mig,
aldrig Fløde i din The.»
2.
„^cictr jeg ba gfløbe i min STIje, naar jeg engang bør
fjer Ijjemme?" fpurgte iOiorten atter; „SRo’er!. er bet iîïe ben
@lag§ ©orger, fom bu eïïerê falber Ätyßingeforger?".
^oberen følte fig Beffcemmet og fagbe: „SBiftnof, min
SDreng! berfom SSor £)erre tjar gioet big et ægte ©ømanbéljjcerte
meb Sqft og 2)?ob til ©øen, ba Bør jeg iffe raabe. 3eg bømte
ïun efter mit eget Sftoberlj jætte."
saa

faar du

Børnene og Storken.
1.

To

Piger, det var to Søstre, legede en smuk
Poraarsdag lystig udenfor Huset. He havde nylig faat
en lille Broder; derfor hoppede de, derfor vare de saa
smaa

19

glade; men derfor maatte de heller ikke gjøre saa megen
Støj, naar de vare inde i Stuen. Det var blevet dem
fortalt, at den lille Eroder var bragt dem af Storken; men
ellers var ban egentlig kommen fra Yor Herre.

2.

©e

itu

Mot, tjpor formtberfig giabe be Meöe, ba be

tjen »cb hjørnet af ^ßtanfeücrfet, faae ©torfen
fpanfe i bereë ülœrtjeb. 2lf, bu bejlige ©torf, fagbe be. Sat
for S3rober! 3D?en ©torfcu fpaufebe og ntffebe, faa be »tbfte
næppe, om fjan forftob bent.
»eb

at

fournie

20

3.

Og

saa

mente

de,

at

den stakkels

mager baade paa Halsen og paa Benene,
nok været tung at slæbe
paa den lange
blev i deres

paa den.

ikke

var

4.

den havde

saa

Broder havde

Vej.

Ja, Storken

;

den saa’

saa

ren

og

saa

ud!»

Snb

oê

og

bette

fiptgc for ©totfen, fagbe be,
fan fang be:

„2)u nteb Srober font Ijerneb,
bel

bog
fagtené
©torf! tpor nt big elfte
2I)t fom Srober fob er

necb.
tut;
bu.

©ugteue

og

varme

—

ere

ude paa

for

at

æde

Græs.

Vi

faa

Uld

af dem,

og

Klæder.

Naar

af Ulden

det lille Lam

kommer bort fra sin Moder, kalder det paa hende.

$t)rben

og Sammet.

Arbeit: #toi ffriger bu, Saut? bu tilte (Bjæf!
fjccrc iUîober er gaaet turf.
^tjrbcn; Seg fatt toet tcenfe, at bu er ratb,
2tt
o g en ffat gjore big ^fortrccb?
Santntet: Jiej Bange, bet er jeg iffe, Stjære!
Seg toitbe fuu gjertte t)o§ SDtaber tiasre.
Säumtet: Sôîtn

ben

himmerig
ÜDe oift ogfaa etffe big.
©maa 55xtrii Scfué figne hif,
®em ©ui>8 fRige Ijnrer til."

Marken

Strømper

fart

i

Faarene

faa vi

saa

smukkere og smukkere, jo længere de
«Den var jo Vor Herres Fugl; mon det

Englevinger,

maaffe forftaa,
3)et bu

var

Øjne

saa’

uskyldig

Fugl

21

Men da

na

sit lille Lam;

Moderen Skriget fornam,

—

hun kaldte kun én

kande Lammet strax
—

trykked sig

og

fornemme;

med

Gang

sagte Stemme,

da blev det

—

kom kun strai til

saa

—

—

det

og løb med Hast

glad

op til Moderen fast.

§j

u

I

t.

C

fim eet

§julboren l)ar

£>jul,

SWergelfabfen Ijar to, Sonnen Ijar ftre,
fa,

iDampuogneu Ijar enbog fej $jnl.
©fitnberof er ber ogfaa et f)jnl, og i
Saa
en SWofle og et Ufjr ftnbeø ber fterc f>ju(.
—

en

1.

Paa Maries

Vogn

var

der

fire

smaa

Hjul.

En-

Kjøretur besluttede det ene Hjul, at det ikkevilde dreje sig.
«Ej», sagde det, hvorfor skulde jeg
bevæge mig, hverken Stangen eller Axelen rerer sig!»
2.
®n bub ben lille SDiarte hjulet : „brcj big bog, Sogne«-

gang paa

en

«

ftitle!"

tuen

fcabe

£jul
gjør bet

bet

fer fjeHer
hjulet foarebe: „3eg

faa tungt,

g a ar

bet,

og

Web

itfe

oil

fuutft ub,
itfe!"

naar

bu

ftaar

be anbre

Ogfaa
fagbe: „3eg

©tionatfe og

hjulet
brejebe fig i!fe af ©tebet.
3.
Da kjørte Marie paa en stor Sten, som laa i
Vejen; den trodsige drejede sig ikke, og
gik i StykkerMen Marie tog det egensindige Hjul med hjem og kastede
tnett

en

iïîe!" og

—

det i Kakkelovnen.

22

1.
om

g)ec

en

er

til alle Siber.

fpttiuger ftaaS.

|)ønfegaarb. fernen ftaar f)øjt og fer ftg
ffal jeg fortætte big, Ijüorfor be to £>ane

Ittu

@n ^erremanb IjaObe fin ©aarb futb af bejtige jpøité ; men
ba fom en frentmeb fpanefptting fra dtaboené ©aarb tttb tit ^jønfene.
©en fremmebe fpatte oar ftott af fine fmuffe $jer, og ben font
fnart i Strib meb ©aarbenS fpaitefgffinget, og be ftogeë tænge.
2.
Men tilsidst blev den ubudne Gjæst jaget ud af
alle Hønsene, og den flygtede for den store Hane i en
saadan Hast, at den faldt i Dammen, hvorfra den kun
med stor Møje frelste sig.
Da sagde den store Hane :
@er 5 bcit fremmebe #mte løbe?
§am Ijar jeg orbenttig maattet
—

bø&e;
Çatt fotnmer fier t min ©aarb, ben Slår,
og taber ret, fom
fiait fijemme bar.
©tb bel 3Tgt, fibo fltgt tør gjøre,
bam jïat jeg
rigtig i @Eote føre.
—

—

—

—

©fraa(e9Ratie.
1.

tumle, bet

SDÎarie
Oar

oilb XøS.

fpoppe
IjenbeS ©jerning fra Sporgen
oar en

og
til

fpringe, fpnge
Elften, og faa

og
oar

É

23

[lem 5£tug til nieb Ijenbe: f)un ffrcralte tieb enljtier
ringe Scjltgljcb, tfœr itaar fjitn ftøbte ftg ben ntinbfte ©mule, og
bet funbc jo iffe unbgaaê for en faaban Silbfat.
med
2.
Alligevel var hun dog en lille morsom Pige
ber ettbmt

een

al sin Skraal ; thi saasnart hendes Moder blot blæste paa
det
den daarlige Haand eller det daarlige Ben, saa hørte
Marie
igjen
strax op med at gjore ondt, og saa kunde
Det Værste var, at da hun
baade hoppe og springe.
hun
blev større, klev hun endnu ved at skraale, saasnart
fik et lille Stød, og da hun kom i Skole og blev puffet
faa
lidt af Børnene, saa kunde hun ikke løbe hjem og
det blæst hort.
3.

9Fen paa benne SJÎaabe bien bet
bet morebe

uœften til ©fraal for
uaturligtiié be anbre

Ijele lange ©ag; fljt
gitie ©fraateWarie et lille Øuf; be mente
©et tiår en Spffe, at
nu, bet tiår faa morfomt meb libt ©fraal.
benne
SKarte
toêfebe ©pgbom.
Çcereren forftob at fjelbrebe
for
ïjenbe

ben

SBørn at fmutte til og

Han lærte hende et Vers, som hun skulde læse
eller synge, hver Gang hun stødte sig, og altid forinden
hun begyndte at græde. Det hjalp,
og her er Verset:
4.

—

Av,
Jeg

av, den slemme Sten!
faldt og slog mit Ben,

Min Næse

var

i Fare.

Herefter vil jeg,

naar

Jeg spøger, leger, gaar,
Mig bedre tage vare.

^tæmmerlutfet.

fïrœtmnei-fjufet er gjort af ^aptr. ©et er forotien brebt
luffet.
og aabent, fornebeu fpibft og
fomute
$jøb
Skan fan
mange ©ing i et $ræmmerfju8.
tnb i fi'ræmmerljufe, faafont S’affe,
Sarer
ntauben paffer mange
©uffer, vpeber og anbre .ftrpberier.
1.

Emma var sendt af sin Moder i et Ærinde til
2.
Da hun havde udrettet det godt, fik hun
sin Gudfader.
Først vilde hun
en Firskilling til Belønning af samme.
i sin Sparebøsse, men da hun kom forbi et
den
lægge

24

Sukkerbageri

og saa’

de

dejlige søde Sager i Vinduet,
paa sit gode Forsæt.
3.
£)un gi! inb og fjøBte et ftrœnunerljuë ttteb
S3rt)ft
fuîîer. ® eg jerüg aaBnebe Ijun bet og tog nogle
©tpffer, men
fnart fortrøb fjmt fin bpanbel, uagtet be fmagte Ijenbe faa
bejligt.
„£>, Ijaobe jeg bog i ©tebet for lagt pengene i
©parebøéfen eller
ffjceuïet bem til o or ©jenBoeê fattige Tørn", fagbe l)un.
4.
Fortrydelig kom Emma hjem og vovede ikke at
sige Moderen, at hun havde faaet Penge af Gudfaderen,
og hvad hun havde brugt dem til. Hun
skjulte Kræmmertænkte hun ikke

mere

huset; men Moderen fandt det snart i hendes lille
Skrin.
Bedrøvet tilstod Emma nu, at hun havde
bortødslet de

Penge,

hun kunde have anvendt til

2)eit lille

nyttige Ting.

Sargen.

„SDrin IDtaøe! min SJt'aüe!" ffreg ben lille 3'ørgeu
og
øreb fig font en Crm.
„.jptiab fatteë big?" fpurgie I) ans gaber.
„21!, jeg Ijar faa onbt i min IDtaøe!" ffreg l)an igjett.
„9iaa,
naa! gio big tilfrebö!" fagbe gaberen. „STieu
bu
Ijøab l)ar
fpift,
ftben binSJlaoe gjør faa onbt?" fpurgte Ijan oibere.
Sulet",
peb Sørgen, „uben 2@Bler, feerer og nogle Slontmer."
1.

2.

«Og

hvad har

du vel drukket?» blev Faderen
«0,
Intet»,
spørge.
hylede den Lille, «uden 01
lidt
Mælk,»
og
tyk
«Godt, mit Barn! Æbler, Pærer,
Blommer, 01 og tyk Mælk paa én Gang i Maven, det

ved

at

endelig volde Kneb.»
Jørgen igjen.
«Nej, vær
maa

«Av, av!
du kun

nu

rolig,

dør

jeg!» skreg

min Søn,
«Men du

saa

haardt gaar det ikke til!»
maa
sagde Faderen.
en Stund lide Straf for din
Umaadelighed, saa propper
du ikke tiere Maven fuld af saa
meget paa én Gang.»

25

SK

fen.

a

2Ruê! 5D£uå! frpb raft i ©tjat;
Ser tommer Satten tjen tit bit §ut.
£rcef §aten inb, bu titte ttftanb!
Sen fnapper big etters meb ffarpeit £anb.
©e nu, ber er ben
jo ptjt, ben maa
—

©lifte fin Sftunb og meb ©tamme gaa.
Det

Hus.

dog rart,

Bare den Glæde

—

Musen

var

jo

rare

inaa,
altid skal hente sin Fode,

—

—

Sen

1.

at den lille Mus

ene

—

Hatten

kunde
er

og hvis den

saa

hurtigt

listig
saa

naa

sit
—

og passer paa.
skulde Ratten mode!

af bisfe §unbe

s

fjebber j]erle, ben artben Srofaft.
Set

er

Sagttjunbe,

men

be

eve

enbnu fun§»alpe, og berfortjaue
be bereS fyritjeb tit at lege, og
ba be

gobe Senner, more be
[tg fammen paa bebfte ttfiaabe.
3Jten en Sag nar ^erte
ub i Spen meb sf3igeu, ber tjente
paa ©aarben, og Strofaft fjebebe
fig. Sa løb tjan alleoegue om for at finbe en Segefaminerat.
2. Han kom til Hønen, der gik i Gaarden med sine Kyllinger?
men denne løb hen til Trofast, da han kom for nær til
Kyllingerne,
og slog ham med Næb og Vinger, saa at det gjorde ondt.
Trofast
blev bange, stak Halen imellem Benene og løb sin
Vej. Det gik
ham ikke bedre ved Kalkunerne; thi den store kalkunske Hane
fløj
ere

i Hovedet paa den lille Hund.

3.

Sa t)an tom til ©aafen, gjorbe benne tang §al§ og tjuæfebe efter
I)am, og ba tjan enbetig traf paa batten »eb ttttcelfeftuen, gif bet »or
title Scofaft t;ett ftemt; tf)i 2fti§ fføb 9îpg, bte» »reb og ga» tjam et
Saft i 2lnfigtct meb ftue $Iøer, og ben ftaffetô Srofaft peb t)øjt og løb

berfra. 3ÎU font jjierle £)jem, og be to Rentier føgte fammen, og bet
gif meget bebre meb bereë £eg, eub ba Srofaft »itbe tege meb Stallingerne,,
taifunerne, ©œëfene etter batten; tt)i: „lige 93ørn lege bebft!"
1

26

En Gaade.

,

Lille Trille laa paa Hylde,
Lille Trille faldt ned af Hylde,
Ingen Mand i det hele Land
Lille Trille frelse kan.
Det

er

Ingen sætte

Ægget,

der faldt ned af

Hylden og gik itu, og

nu

kan

det sammen igjen.

batten.
forgangen ÿîat hov fulfttc Sat
©tt «»tg og laffer 8Jlu§ fif fat;
Stien ba ben t bei fatttttte faa
@tt Olotte, lob ben SWufett gaa.
Stw Satte«

efter Siottcn fpvattg,
tötett fif ett Olasfe «of faa lang,
@aa SØlttfett, Hotte«, begge to,
©lap Itjffeltg af SattenS

SIo.

Stokken.
Stok,

Stok! du

At du vil

er

vel ikke

saa

min stakkels

prygle

styg,

Ryg.

1.
Engang da Vilhelm og Theodor besøgte deres Fætter,
fik de Tilladelse til at gaa ud i Haven. „Jeg har i Haven
smukke Blomster og Buske, riv mig nu ikke dem af!“ bød Fætteren,
og Børnene lovede det.
2.

©er

har

fnrøft

i

fabelt ; i
betagte

mange 33ebe bar ber pragt
meb @ruø, og beb Skurene

futbe Stomfter, (Sangene
ftob ber SBinranfcr.
©a ©rengene Ijabbe ftbbet en ©ib t Çpfffjufet, befaa be
^rugtljaben, og C)er fanbt be en SDtcengbe fertige, unge Çrugt
træer; bet bar en ^tanteffote.
bare

3.

Ej », sagde Vilhelm, «lad os her
Spadserestok. Se, denne lige Stamme,
herlig Stok!» Theodor fraraadede det,

lille

skære os en
den vil blive

en

men

«

tog Kniven, skar Stammen af, snittede
se, nu havde han en Spadserestok.

Toppen

Vilhelm
bort, og

27

Da

kom ud af Haven, og Fætteren saa
han
saare bedrøvet; thi hans
Stokken, blev
kjæreste Træ
Haven var fra nu af lukket for Vilhelm.
var ødelagt.

Drengene

og Stuben.
fligen: ,,©u gobe Strib! bu mig fige ff ab
§nor ftort er bitte Ungers Sat?"
SCnben: „Stt tælle tjar jeg albrig tært;
SJlett at ftjcete een nilbe falbe big fuœrt;
fpaa Einer feg ïjolber et agtfomt Øje,
£t)i alle mig lige gobt fornøje."

$>eit Me

$ttge

da vrimled’ de til
gav hun sig til at kalde,
Med Stolthed og Glæde Anden saa’
paa sine
De svømmed om paa det dybe Vand.
Smaa.

Og hurtig
Moderen alle.

muntre,

Pigen

vevre

stod

—

—

—

længe

—

ved Breddens Eand.

—

28

frem
fit $us.
Set

t)u§,

paa

er

6n (Baabe.
bet, ber tirer Sag gaar ub, og font bog atbrig fortaber

©neglen, ber attib bærer fin ©tat, fom
3'hjggert, naar ben fnjber affteb.
er

»t

ïatbe et ©negle

Træet.
Træet

1.

er

skabt af Gud.

Det

en

er

Plante,

thi

Gud lader

det gro paa Jorden.
Det bestaar af Rod,
Stamme og Krone.
Roden er i Jorden og udbreder sig
i mange Dele. De holde Træet fast
og tilfører det Næring.
Stammen bestaar af Bark, Bast, Splint, Ved og Marv;

Kronen af Grene, Kviste og Blade.
Træet kaldes Toppen.

Den øverste Del af

bræerne ftaa i fiaber, paa 23eje, i ©tobe og paa mange
anbre ©teber. STrœcr i f)aber fatbeb flabetræer, og forbi be fom
2.

ofteft bære frugt, Trebbe

be frugttræer.
2lf bræerne faa bi
23rænbe og ©abutrœ. Sbræer, fom bære 23tabe etter Søb, tjebbe
Søbtræer. (Sgeu og 23øgen erc Søbtræer, men fyrren og ©rannen
ere

et

Jiaatetræer.

3,

En

Træ,

som

Fugl havde bygget

ud af Reden
naar

sin Rede

stod i Nærheden af Vandet.

de Iode deres

de Gamle

bragte

en

Næppe

smaa

„Pip, Pip“ høre

og

Toppen af
Fugle tittede
glædede sig,

lille Orm.

Da kom Gustav engang i Skoven

Blomster.

oppe i

højt
Sex

og vilde hente

havde han set Reden, førend
have de smaa Fugle at se!“

sig selv: „Du maa
han op i Træet, stiger fra Gren
Toppen,

til Gren

og

er

han

sig nogle
sagde ved

Hurtigt
allerede

klattrer
nær

ved

29

4.

9ht

l)av !jan naaetben! #att fcv ©maafttgîette og tager
Shtœï! fmsf! ba braf ©renen.
^aanben.
©nftati falbt fra 2vœet t 2taen. 2)en üar tîfe bt)b, bog üar
ber meget Sljnb bert.
Seg gab gjerttc fet ©uftan, ba Ijau ïrab
frem af Mnbberet.
en t

—

Horton

oi'

Fugleungernes Hjom,

Morteren ruger og macter dem.

Den lille

Høj

ude i Skoven ]aa

en lille
Langt
Liøj ;
saa’
saa
Aldrig
jeg
dejlig en Høj,
Højen ligger langt ude i Skoven.

Paa den lille

Aldrig
Træet

Høj

der stod et lille

jeg saa dejligt et Træ,
paa Højen, Højen ligger langt

Paa det lille Træ der sad

Aldrig

Træ;

saa’

saa’

jeg

saa

dejlig

lille

en

ude i Skoven.

Gren;

Gren,

en

©renen paa Kræet, Kræet paa .fpøjett,
ube i ©fonen.

fjøjen ligger langt

Paa den lille Gren der sad

Aldrig
■Sniffen

saa’
paa

Kmt paa

jeg

saa

dejlig

en

en

lille

©renen, ©renen paa Kræet,
fpøjen, §øjen ligger langt ube i ©fonen.

Paa den lille Kvist der sad et lille

Aldrig

Kvist;

Kvist,

saa’

jeg

saa

dejligt

Blad;

et

Blad,
©renen,

Stabet paa Sniflen, Sniffen paa
©renen paa Kræet, Kræet paa §øjen,
.•pøjen ligger langt ube i ©fonen.
•

Paa det lille Blad der

Aldrig

saa’

jeg

saa

var

dejlig

en
en

lille Rede;
Rede,

Sleben paa Stabet, Stabet paa Sniflen,
Sniffen paa ©renen, ©renen paa Kræet,
Kræet paa fpøjen, tpøjen ligøer langt ube i ©fonen.
I den lille Rede der

Aldrig

saa’

jeg

saa

var

et lille

dejligt

et

Æg,
Æg,

30

Stggget t Sieben, Sieben pan Stabet,
Stabet paa Stiften, Äoifteit paa ©renen,
©renen paa SCrceet, Kræet paa fpøfen,
§øjen ligger langt ube i ©tonen.
Af det lille

Aldrig

saa’

Æg der kom eu lille Fugl;
jeg saa dejlig en Fugl,

gugten af SSgget, SSgget i Sieben,
Sieben paa Stabet, Stabet paa Stuften,
Snifien paa ©retten, ©renen paa Kræet,
Kræet paa §øj.en, §øjen tigger taugt ube i ©tonen.
Paa den lille

Aldrig

saa’

Fugl der sad en lille Fjer;
jeg saa dejlig en Fjer,

gieren paa gugten, gugten af 2®gget,
Stggget i Sleben, Sleben paa Stabet,
Stabet paa Stiften, Stiften paa ©renen,
©renen paa Kræet, Kræet paa $øjen,
§øjen tigger tangt ube i ©tonen.

Af den lille

Aldrig

saa’

Fjer der blev
jeg saa dejlig

en
en

lille

Pude;
Pude,

Sßubeit af gieren, gieren paa gugten,
gugten af Stggget, StSgget i Sleben,
Sleben paa Stabet, Stabet paa Sniffen,
Stiften paa ©renen, ©renen paa Kræet,
Kræet paa §øfen, fpøfen tigger langt ube
Paa den lille Pude laa

Aldrig

saa’

jeg

saa

en

dejlig

i ©tonen

lille
en

Dreng;
Dreng,

Krengen paa Si'ben, ißuben af gieren,
gieren paa gugten, gugten af Stggget,
Stggget i Sleben, Sleben paa Stabet,
Slabet paa Sniften, Sniften paa ©renen,
©renen paa Kræet, KræeJ paa §øjen.
§eien tigger tangt ube i ©tonen.

Pudelen.

stjaalct Mælken der!
jeg
Tyven her!
for noget!
Er det sandt!

„Hvem
Havde
Hvad

kar

du

fat paa

31

Pudel daf Bin

Skjægget
Hvad

Sîoimi

er

er

ser

jo

det for

jeg grant,

hvidt endnn.

Streger

ej fnnbe fig

du!

Bare for Satter.
©n Slifntunb er bu,

„'flabel! ©jor bu nu
ft), ffaut big noget!"
35a ftob ben og gjorbe fin £ale tröget,
ba fîaumteb’ ben fig,
ba tubebe ben
ilte
og ftjceler nift
faa fnart igfen.

Spilopper atter?

—

—

—

—

—

Svovlstikkerne.
«Andreas», sagde Moderen til sin 7-aarige Søn, «kan du gaa
hen

til Høkeren

og kjøbe mig 2 Bundter Svovlstikker; du maa
din
Broder
Niels med.»
gjerne tage
Drengene løb strax med
fik
snart
Svovlstikkerne
men de
Skillingen og
ogsaa

sig

kjøbt,
skyndte
hjem igjen. Det var uheldigt, at de
finde nogle tørre Skræppeblade, thi den

slet ikke med at komme

netop paa Vejen skulde

opfindsomme Andreas fandt snart, at der deraf kunde laves et Par
Cigarer. Nu glemte Drengene helt, at de skulde hjem
med Svovlstikkerne; de satte sig ned ved Grøftekanten,
og snart
vare Cigarerne
færdige.
2.
„9Jiin ©tgar fan rpge", fagbe 9M§, „fe fun!"
men bet
nar bare Snbbilbning.
3M§!
lab
o§
om
„üftej,
fjer gaa
bag oeb
udmærkede

—

—

32

©attfenë ©almftaï, tjxjor Stigen ïan fe oë, faa ffal jeg ütfe big
Sa, bet er
noget"; bette »ar et ulriffetigt fßaafurtb af Inbreaê.
beêoœrre nu altfor let at gjœtte, t)oab ber nu fïete. SCnbreaê antœnbte
et fpar ©üonlftiffer; be fatbt neb i ©almen; Ijete ©almftaffen ftob ftraj
t Sue, og uceften i famine Øjeblif ftob fiele 9îiel§ ©anfenë ©aarb i
Sîranb, tïji bet oar i ©ommerenë »armefte £ib, og ©traataget og ait
SDet blœfte tillige ftcerft fra 3îorboeft, faa
nar mobtageligt for SIben.
at SIben forplantebe ftg meb rtoenbe gart fra§u§ tit ©uê; Bitten
!om ogfaa i S3ranb, og lit, Ijoab man anftrcengte fig for at fluffe, nar
forgjceoeê.
3. Vi se paa Billedet, hvorledes man løber med Brandhagerne;
thi Morten Povlsens store nye Gaard, som vi ikke her kunne se,
Men hvad skete
er i Fare, og den gik desværre ogsaa op i Luer.
dog med de to uforsigtige og ulykkelige Drenge?
De løb strax til Moderen og fortalte, hvad Ulykke de havde
gjort. Herredsfogden kom og tog dem med sig; men jeg véd ikke,

Sîielë

—

Straf de bleve idømte.

hvor stor

en

igjennem

ikke

saa

det

er

uden

rimeligt,

ined
at

en

vis

han ikke

kunde

Andreas

Gysen
slap saa

taale

at

hele sit Liv

S
;

!
,

:

,j

|
,

t

|

h

Svovlstikker,

se

let derfra.

£)mtgen

og

togen.

Stengen:
g lp frage, ffp! l)di fibDcc
ber?

i

bu

—

glljü, ellcvë jefl ftraj; ffal big
fange!
Seg flnar big ifjjel, jeg puffet
bine g-jer,
Cg jeg taffer aine flaer faa
lange.
Kragen
er

f
3

!

|
|

^

i

I

..

Hvad

!

:

det, (la siger, da lille Krop!

G o o hellere

hjem

Men ellers

saa

Og prov,

da

om

i din

kom

saa

kan

Yuggcl

|

I

kan dristigt

herop,

s

mig plukke!

jj

ft

f)

33

drengen:
Su lapfeDe ffugl! »il Du gjorc »tat?
2f)i jeg, jeg gaar per Sag i Stole,
Cg jeg tan gaa »jern og »ente min ga’er;
—

Seg

er

»reb, Der» a a fan Du ftole.

Krageu :
Sag er let; thi hjemme du har
Vel Lov til at slagte en Hane ?
Naar forst den er dod, den til Rugning er rar,
Til at ligge den da uok faar Vane.
Ib! den

Kragen :
lille

O, nej!
lad

os

Jeg

bar

se,

Stengen:
Dreng,

om

bliv

mon

ikke

vred I

vi Yenner kan blive!

nogle Æg, jeg

Men hvad

dog

du

saa

vil kaste dem
vil

ned;

mig give?

Set ItjDer faa morfomt, og nu »il jeg faa
g-ortœüe, paD jeg »il Dig gi»e.
#er ligger en Sten, Du fan fatte Dig »aa,
gorft Da fan ret Senner »i 6li»e.

Srcngen:

Kragen :

Ëj, ej!
ja faa! nu er Du
Slji 5®g jeg altiD fan »ruge,

min

-

Sen;

-

Saa faar jeg frageunger, tuen
§»ot'ban ffal jeg SSggene ruge ?

jeg er klog, men klogere du
Dog synes mig næsten at være.
MlneYenner de flyve, derfor flyver jeg nu,—
Lad os skilles ;
du vil mig besnære.
Ja

saa

!

—

S)et SScttfîaB, meut fuit fatt fjebe ftg til,
Matt afbrtg Bor eftertragte.
©om

Sfragett

og

3)rettgett, faa
foragte.

tvår

jeg, feg

bit

@t faabattf tßettffaf)

Skiven.
Skiven
Midten
der

en

er

er
en

rund og bliver gjort af Træ.
rund sort Prik.
Om denne

hvid Kreds, og

Kredse, som alle
Paa nogle Skiver
Der

bliver

de mange Kredse.
skudt efter Skiven.

Flitsbuer og Bøsser.
Alle
træffe

Præmien.

lige langt

er

der

Man
en

men
er

Daarlige Skytter skyde endog
gjennemborer Skiven.
Hvis

Saa

denne

om

ere

man

efter Prikken i Midten,
Døn, der træffer den,

skyde

den.

Dette kalder

I
er

et

igjen mange
fra hverandre.

Billede istedetfor

skyder

med

Pusterør,

Skiveskydning.
der

en

er

ikke mange,

god Skytte

udenom

ej Prikken du rammer ret,
siger jeg, du skyder slet.

Skiven.

og

som

faar

Kuglen

34

Sailê gøbfetébag bleo tjøjtibetigtjolbt, og i§aoen gif bet
Ir)fügt tit.
§anå Senner oate inbbubne, be tjaobe [pillet 93olb, og nu git bet løs
meb ©tiocftpbningen. 3 ^Piten nar ber en ©pibs, font bteo fibbenbe i
©linen, naar ben bleo truffen.
©et oar en ©læbe for børnene, naar spiten bteo fibbenbe, tf)i
ben,
ber traf fritten, ftulbe f)aoe en fmut SSiltebbog.
„Sitfibe, tilfibe, Stoguft! jeg figter!" raabtegritâ. ©en ubefinbige
Stoguft løb altigeoel forbi ©tioen; grits ftøb, og ^Jiten traf Stoguft’s
oenftrc ©je.
„© ©ub! © ©ub!" raabte f)an tjøjt. ©jet oar borte, spilen
tjaobe gjennemboret bet. §oor gobt oar bet, at ©ub fiaobe gioet fjant
to Øjne.

Hunden med Pølsen.
Med
Gik

en

Pølse i sin Mnnd

Dag

gamle Hund,
saa rart,
At han faar den ej saa snart;
Thi en Tyv gik hen og fandt
en

vor

Og lian gjemte den

Pølsen

—

det

er

vist og sandt.

© anber.
§oab er bet, ber gaar og gaar og atbrig tommer oibere?
2. Seg gioer Sftcett i ©panben,
§ar ftore §orn i panben;
3eg figer bø og bu,
©iig, fjeraber bu mig nu?
3. 3eg oeeb et £rce i Serben, fom fjar tolo
©rene; paa tiner
©ren er ber fire Sieber; i fjoer Siebe er ber fpo
36g, i fjoert 9©g er
ber to Unger, ben ene t;oib, ben anben fort.
Dette Træ betyder Aaret, som har tolv Maaneder:
Januar,
Februar, Marts, April, Maj, Juni, Juli, Avgust, September, Oktober,
November, December. Hver Maaned har 4 Uger; hver Uge har
7 Døgn, nemlig: Søndag,
Mandag, Tirsdag, Onsdag, Torsdag,
Fredag, Løverdag. Hvert Døgn bestaar af Nat og Dag; om
Natten er det mørkt, men om
Dagen skinner Solen for os.
1.

35

S>i trcgcçc beSnbcn 'XUccrfc tit be
ftvc 2lav§ttbcv, nemlig
aavet, font ogfaa falbes Staaten, Sommeren, (rftctaarci, font
ogfaa (albc§ $oftcn§ Stb, og 23 inteten.

50ia:tf.

Srebine Sage Ijar 9ÎODember,
®e anbre tiåre tpue,

Vor Herre
sagde til Yaaren: Dæk
Liden Orm dit Bord!
Da spired’ Blade af Busk
Hæk

Og

een

og

Den liden Orm krab af
Ægget ud
mæt og takkede Gud.

Cg §crren fttflbe

til Sommeren: 2)æf

Äiben Si Mt Sorti:
Sa buftcb’ Slomfter
paa Suff 09 §cct

Dfl paa ßronne

Sort).

Sen lille Si frob af tuben ub
Cg fpifte fig mcet og taffebe ©ub.

Stpril, Suni og September.
ti; februar tjar ttjoe, otte etter ni.

Aaistiderne.

af nogne Jord.

Og spiste sig

og

End

sagde vor Herre til Hosten: Dæk
Liden Spurv dit Bord!
Da rodmede Bær paa Busk og Hæk
Og paa grønne Jord.
Og Spurven flagred saa lystig ud
Og spiste sig mæt og takkede Gud.

Sibft fagbe Por §errc til Sinteren: Se,
©nljocr er nu mæt!
9tu rebe bu, Sinter, bit Seje af Sne
g-or ben, fom er træt!
$a fenbte Sintrcn fin groft fra Ptorb,
Cg ftrag inbflumreb’ ben trætte Sorb.
3

36

G
Hvad

er

det for

en

Hvorunder Himlens
Hvad

Og
Den

er

tidt
os

det for

en

a a

e.

Plante, hvad

er

det for et Træ,

Fugle ej bygge sig Læ?
Stamme, der ingen Rødder har

dog gyldne Frugter
tilsmiler grønnest,

Og glæder

d

paa sine Grene bar;

naar

Skoven

er

hvid,

med sin Flitter Smaafolk ved Vintertid.

'$Deit litte äftatie.

og

©en lille

fflige, bu fer paa betle 33iHebe, {»ebber Sliarie;,. f)un
83arn; tlji Ijitn er fjcerlig og Ipbig imob fine gorcelbre,
gobt
tneb £)mlju paåfer f»un taifunerne, §ønfene, SSnberne og £renfe
1.

er

et

Me

37

lunben.

SDerfor ftoHeS aße Styrene

i ©aarben

om

|enbe,

naar

|un

fomtner i Styren. S5u fer |enbe meb en ©faal; i benne |ar |un f^øbe
til fin SSen Sænfefjénben, fom længes efter
ÏRibbagëmab. Senne §unb

|ebber ffJaSop,

ben

er

tro og

oagtfom,

og

berfor

ere

aße

§ufets ftylf

gobe imob ben.
2.

mange

Da Vinteren
smaa

Fugle,

kom, tænkte den lille Marie ogsaa paa de
Sommeren finde Føde paa Markerne, men

som om

som i den kolde Tid
søge Ly og Føde ved Menneskenes Huse.
Hun samlede Krummer og Brødsmuler og
gjemte dem. Hver Dag

strøede hun disse Krummer

ud, og de smaa Fugle pikkede dem op.
saa’ paa dette og glædede sig over deres gode
Datter, og de spurgte hende: «Hvorfor gjør du dette, lille Marie?»
«Alting er jo bedækket med Sne og Is», svarede Pigen, «saa
at de smaa
dem
Fugle ikke kunne finde Føde. Derfor mader

Hendes Forældre
—

jeg
ligesom I, kjære Forældre, hjælpe de Fattige
3. S)a fagbe gabeten: „löten bu fan jo bog iffe forførge bem
aïïe". HJÎatie foarebe: „@jøre ba iffe aße 33ørn i ben |ele SSetben ligefom
jeg?" löten éarnetê gorœlbte funbc beêoœre iffe foare ja bertil.
»

?ens os durius'tiÆS/rra..

Jens:

Jens:

Naar engang jeg bliver stor,
Vil jeg noget lære.
Ja, nu véd jeg det, jeg tror,

Stads og Klæder mange;
Frakke, Buxer kan jeg faa,

Jeg

Maaske Støvler lange.

vil Skrædder være.

(SljrifHan

:

bu Slat! hbor bil bu hen,
HU meb Staal bu ftiffe?

Seg big figer, fjcere

Hen!

©îrœbber hli'ct jeg iffe.

Ja,

men

Christian, tænk dog paa

©htifttan :
tuen hat bu faa tcenft paa
3lt ribe, pløje, fjøre,
spifï og §eft meb Sabbet paa;
Plej! nu ffal bu høre:
Sen8,

—

OV Sk,a,xr engang jog; lolivor

st"03r,

Vil 3©s tjen© rongo,
Dom, J©s Koixcloi'
G-icl clo lcvo længe!

os

3Silo’er;

38

ITlüett og freuten.
Ijaube engang faact et 93en i §alfen; bet bien [tbbenbe
faft og pinte î)am frygteligt. §an lonebe en £rane, font Ijan traf paa,
en ftnr 23elø)tning, naar
[jan nilbe træffe bet ub nteb fit 3îœb. Set
gjorbe Srancn ogfaa og forlangte nu fin Søn, men Utnen fnarebe: „3o
nift, bu maa ncere glab og taffe mig til, at jeg iffe lob big føle, Ijuor
ffarpe mine Sænber ere!"
©h Ulu

løven og Musen.
1.

En Løve havde engang en varm
Middagsstund lagt sig til at sove
i Skyggen af et Træ. Da en Del Mus kom der
forbi, sprang de op paa
ham og tumlede saa længe, til lian
fik
fat i en af dem. Da
vaagnede og
Musen ikke saa, hvordan hun skulde komme
bad hun Løven

bort,
Gange om Forladelse for udvist Uhoflighed og Dristighed og
forestillede ham, at det var under hans Værdighed at blive vred
paa
saadant et lille Dyr.
2. Sønen btco rørt
og lob Ifenbc løbe. ©iben Ijcenbte bet fig, at
famme £ø»e, ba fan gif igjennetn en ©fo», ble» fanget i et Sægetgarn,
ifoorfta ben iffe funbc flippe lø§. §>an gau fig nu tit at brøle af
alle Ärcefter, og ba DJtufen Iførte bet,
ffpnbte ben fig berljen og gnacebe
©arnet itu for paa benne IDtaabe at »tfe fig
tafnemmelig.
mange

Fluen og

Vognen.

En Flue havde sat
sig paa en Vogn, der
Landevejen, saa der stod en Støv, der var

Saa sagde Fluen:

»Nej,

se

engang,

kjørte rask afsted hen ad
forfærdelig, rundt omkring.
saadan en Støv kan jeg gjøre!»

39

og D?m
grøen engang faae en £)pe, ber ftob og aab ©rœ§ paa fDtarfen,
tœnïte ben oeb fig feto, at ben o et no! ïunbe btioe ligefaa ftor fom
S)pen. ©en begpnbte berfor at pufte fig op af alle kræfter og fpnrgte
tibt efter be anbre forøer, om ben fnart tignebe ©pen. 3Jten be fagbe:
wtttej!" ©en puftebe ba igjen, men bet tjjatp iffe; og ba ben alligeoet
iBe oitbe fjotbe op, puftebe ben faalcenge, tit ben gif mibt ooer.
©a

Ræven og Vildsvinet.
t

Et Vildsvin stod og hvæssede sine Huggetænder paa et Træ
Skoven, da en Ræv kom forbi. «Hvorfor gjør du det?» spurgte

Ræven, «jeg
saavidt

sandt»,

ser

hverken Hunde eller

Jægere,

heller ikke

er

der,

jeg kan skjønne, nogen anden Fare paa Færde.» «Det er
svarede Vildbassen, «men naar Faren kommer, faar jeg

nok andet at bestille end at hvæsse mine Vaaben.»

Det

er

for sent at slibe Sværdet,

SDeit

naar

Trompeten lyder.

gcmtte $otte

og Çcnbeê $)tger,
flittig gammel $one tjaobe to Sjeneftepiger, fom t>un plejebe at
ïatbe op tit Sttbejbe oeb §anegal. gor at btioe fri for at ftaa faa
txblig op, beftuttebe be at breje § alf en om paa §anen. -Dien bet befom
bem ilbe; ttji ba ben gamle $one faonebe fin fæboantige Sæffer og oar
bange for at fooe ooer fig, tog fiun beftanbig feit af giben og oceffebe
©et oar at fomme fra StfEen i Siben etter fra
gigerne oeb SUibnat.
®pnen i §almen.
©n

—

Fuglen:
»Barn!

jeg beder, alt hvad jeg kan bede:
ror
Aa,
dog ej min lille Rede!
Aa, kast dog ikke dit Blik dcrpaa!
Dernede ligge nu alle mine Smaa;
De blive bange
kan det dig fornoje!
Naar du ser paa dem med dit store flje.»
©fjønt ©rengen gierne gab fet paa Sieben,
—

Btngt fra, fülle, beffeben.
Pøj lien og fab paa fin
beroeb :

—

„gaf,

—

—

ftob tjan bog

©a bleo og fugten, ben ©taffel, rolig,
lille Solig,
og faae tit Sarnet faa oentigt
at ©u iffe oå gjorbe gortræb !"
—

—

—

40

Sidst i
Esben

Seng.
Svend

:

Sidst

en

Klat! sidst

Sidst

en

Klat

—

en

Klat!

:

Først blev du! først blev du!
Jeg er ikke sidst endnu,

den hele Nat!

—

Dovne

Dreng! dovne Dreng!
du blev sidst i Seng.
Fy! fy!

Høj. halløj, høj halløj!
Du har ikke

—

Jpeften

og

gjemt

dit

Tøj.

føllet.

Spring fint mit gøl meb Itjfiigt Sinb
grem og tilbage, raff fom en 23inb!
©nbnn en Stnnb er bn franf og fri;
Sliner bu ftor, ba er bet forbi.
Strbejb og Slib bin Sob ffaf nære,
2It træffe fpionen og Dîptteren bære.
Føllet svang sin lette
Al dens

voxede

Vogn

rundt,om Moder i
Krop
snart blev
Lyst var kun Leg og Spil,
til.
Da saa’ jeg det tre Aar derefter
—

—

rask

dygtige

—

og

trække

en

—

med

Galop;

det smukt
—

Kræfter.

kanariefuglen.
„øu lide g-ug[, af, nu et Du bab!
Su nipper ej met nogen trumme
2)it Hare

Øje ej paa

ung

Stob,
fer,

Øu Hopper ej paa min

Sfulbcrmer,
funger ret olbrtg mer meb £pft
Sftngrenbe Sang af futbe Srpft."
®u

Men

begrave.

Børnene gik i den grønne Have,
—

Paa Stedet

Blomster har.
paa

Fuglen

en

Rose de

Der sad de siden
og paa dens Sang.

—

de vilde den lille Stakkel

plantet har,

—

som

siden

dejlige

—

saa

mangen

Gang

—

og

tænkte

41

3)M6i)f)i[torter.

1. ©n Dag gif nogle iWo limet forbi en Sfo. SSeD Snen
fora fjætbcbe nieti ©renene ub ouer Sanbct. „$et ftaffelb ïtœ
et not
torftigt, fiben bet raffet efter SSanbet raeb fin lop", fagbe ben ene. „2ab
08 ba bjdpc bet til at briffe", fagbe ben anbcn ; og ftraj frob pan op i ïrceet for
ut tpnge en af be ftorfte ©rene ncb iraob Baiibct. ®a Ijan iffe bar tung nof til
ut gjorc bet, frob en anbeit bag efter og bang fig Pcb bang Sen for at tynge mere.
2. Det forslog ikke heller; saa krøb der flere op og fik fat i hinandens Ben.
Imidlertid var den første bleven træt i Armene, og hans Hænder begyndte at glide paa.
Grenen, fordi Barken var temmelig glat. „Hej Kammerater!“ raabte han til de andre;
»bi nu bare lidt, medens jeg spytter i Hænderne og faar bedre fat, saa skal det nok
gaa!“ Dermed slap han Grenen for at spytte i sine Hænder. Paa Billedet kan du se,
hvorledes det gik de stakkels Molboer.

®et tørffige £rce.

ftob

et

ftort

piletræ,

Stoffen og Chjt'ben. 1
©ngang om Sommeren, ba hornet ftob
nar en ©tor! fontmen inb paa 3Mboerne§ iDîarf og fpabferebe
ofte op og neb i bereå Korn for at fange grøer. Set fitnbe be iffe
.

Mt,

libe, efterfom

be mente, at ben nebtraabte bem

en

Stel Korn. 2)e raab
ben forbrenen, og
i Kornet og jage

førte fig ba meb fmeranbre, IjoorlebeS be ffulbe faa
©nben blen, at bereå Sp^prbe ffulbe gaa inb
ben bort.

42
2.
Men da han skulde ind efter
Storken, bleve de va’r, at
han havde meget store
og brede Fødder, saa de syntes, at han
vilde træde mere ned end Storken. Altsaa vare de
igjen raadvilde.
Men en af dem gav
endelig det kloge Raad, at de skulde bære
Hyrden gjennem Kornet, for at han ikke skulde nedtræde det.
Dette Raad syntes de alle
De gik derfor hen og
godt om.
løftede Vangeledet af, satte
Hyrden derpaa, og otte Mænd bare
ham igjennem Kornet, for at han kunde drive dem
Storken bort,
Saaledes nedtraadte Hyrden slet intet Korn med sine store
Fødder.

ttljret

1. Gut gang fonbt nogle af SRolbocvttc et
Sontmenljr,
font
S)e toge bet ofj og faae
paa bet nteb ftorfte
xtnbrittg, efterfont Sngett hibfte, Ijhab bet har for en nnberïtg ©ittg.
SDlcn fnart Dich en af bent haer, at bet
piffebe i Uljret. Slibrig
taht.

har

faafnart Ijorte Ijatt bette, forenb Ijatt fagbe, at fyanben ntaatte hære
bert, og ïaftebe bet ftraç nteb Sfrpgt fra fføingen af be
anbre turbe
2.

rore heb bel
Men den ældste iblandt

dem, som var mere behjærtet end de
andre, gik hen, tog en stor Sten og slog oven paa llhret, som laa paa
Jorden, saa at det blev ganske knust og følgelig holdt op med at

pikke. Efter Udførelsen
lagde Oret til Uhret for

af denne
at

børe,

Heltegjerning
om

Intet hørte, sagde han stolt til de andre:
De blcve da glade over, at de

at tie!«

Fjende, gik

bort og lode Uhret

bnkkede hun

sig ned,
pikkede; men da han
«Saa’ 1 det, jeg lærte ham

det endnu

havde

overvundet denne

ligge.

DJtahcpnlfen. 1 ©a en af 3Mboerne engang Ijanbe fïagtet
©ntn, og Ijanå Äone Ijanbe laoet Slobpøtfe beraf, nar
af en
§cenbelfe en ftor SDtaoepølfe falben neb bag en Äifte, uben at ben
bien fannet, ©a ben laa ber
nogen £ib i gugtigljeb, blen ben
.

et

ffimlet og laabben oneralt. @n ©ag bab Äonen fin SJtanb, om lian
nilbe Ijjælpe Ijenbe at flrjtte Ätften. ©a be nu
flpttebe benne ub fra
33æggen, fil SJlanben £>je paa ben mulbne ipølfe, Ijnilten Ijan anfaa
for
et unberligt ©pr.
2.
sine

Dyr

Han

derfor ganske forskrækket
Kisten, løb hen til
fortalte
Bymænd,
dem, at der var kommet et fælt og
græsseligt
i hans Bus, og bad dem om at komme
og yde ham Hjælp.

slap

43

Disse
med

Mænd bevæbnede sig da, en med en Øxe, en anden
Høtyv, en tredie med et Kosteskaft, og de gik nu med

tapre

en

Manden
3. 2Jîen ba be

fe, turbe ingen af bem fomme bet
ttbenfor ©øren og ftaf til bet
foebte Stngeftené ©neb oner
benne ftore ©trib, fom ©aatbijunben inb, løb imellem 33enene paa bem,
foer lige i bøffen og aab ben, faa be meb ©famfulbljeb maatte fe, at

fif

bet

fæle ©tir

at

paa tre ©fribt nær, be Mene alle ftaaenbe
ttteb bereé ißaaben. StnebenS be faaïebeS

bet fnn

Benene.
i

ntulben

nar en

Da

be fianbe

ikke knude

fæmpet meb.

Del Molboer engang havde sat sig ned paa Jorden
Rede i deres Ben, da de igjen vilde

en

Kreds, knnde de ikke finde
at rejse sig.
De bleve derfor

en

til

fjjølfe,

siddende stille i den

staa op, og de tilkaldte

en

forbigaaende

Tanke, at de

Mand og spurgte
Han
Ben igjen.

kam tilraads, hvorledes enhver skolde finde sine
Tiste nu først hver sine og vilde have dem til at trække Benene til

sig og staa op, men da det ikke kunde hjælpe, tog han sin Stok og
slog først eu, saa en anden, saa en tredic og saa fremdeles over
Benene. Saasnart de følte Svieu i Benene, faldt enhver paa atkjendes
Ted sine Ben og trække dem til

sig.

en ©tting ©pegefilb i2tar
„©et er en rar giffemab, bare ben
iffe nar faa bpr!" fagbe een. „§ør, neeb ©u fjnab", fagbe en anbeit,
,/oi funne fjaoe ben billigere, naar ni funbe fiffe bem fein, ©en giff
maa ligefaa gobt funne pngle font aUe anbre.
Sab o§ faite en ©lump
af bem ub i nor ©am, faa fan ni fiffe Ungerne ab lare og fpare ben
ftore profit, fom Jfjøbmanbeu tager i §anbeleu".

i)ué,

©pegefllbette.
og ben fmagte

2.
ville

vi

«Det

var

følge.»

1

.

9ftoIboerne fjanbe fjøbt

bem

et

Saa

Tønde Spegesild for

gobt.

godt Raad det», raabte alle Molboerne,
skjøde de sammen og kjøbte sig en

«det

hel

rigtig mange at tiske; og de hældte
dem allesammen ud i det store Gadekjær. «I skulle se, der bliver
nok til hele Mols Land, for Fiskene kunne yngle forskrækkelig
stærkt», sagde Manden, som havde givet det gode Raad; og alle
Molboerne bleve glade og ventede med Utaalmodighed den gode

Fangst.

at

faa

44

Stalen.

1. Staret

efter neb 9Jtibfommer§ Eib famlebeê aile -DMboerne
giabe Slnfigter. Se fiaobe laret ftg et ftort gaffer
garn, og alle SOtanb lijalp til at træffe bet fra ben ene ©nbe af Sammen
til ben anben. Set rar frcert at trælfe op,
for ber |ang faa mange
©tene og faa meget Spnb t fra Sunben.
„§illemcenb! Ijror ber er
mange i!" raabte be og fialebe af alle kræfter. (Snbelig fif be ©arnet
i Sanb; men
ber rar iffe en enefte ©pegefttb at finbe. Set enefte
Serenbe, be fanbt, rar et ffiar ©fruptubfer og en ftor Stal.
2.
«Dette lange tykke Bæst har bestemt ædt alle vore
Spegereb

©abefjœret

meb

—

sild!» sagde en Molbo.
«Saa skal han ogsaa lade sit Liv for det!»
raabte alle de Andre med stor
Forbitrelse; og nu raadsloge de om,
paa hvilken Maade de skulde tage Livet af Aalen.
«Lader os
«Det gaar ikke an», svarede en anden,
hænge ham!» sagde én,
«han er saa glat, at vi ikke faa Strikken til at sidde fast om hans
Hals.»
«Lader os brænde ham»,
sagde den tredie. «Sniksnak!»
svarede den

fjerde, «saadan en vaad Tingest kan ikke brænde;
sige jer noget, lad os drukne ham, det er det bedste,»
3.
„3a, bet er bet allerbebfte!" raabte fiele gorfamlingen.
©erpaa lagbe be Slalen i en ©panb og roebe meb en Solle ub paa
men

jeg

skal

§aret for at faa bet flemme S)pr brufnet i rigtig bpbt 33anb. „§erub
meb big", raabte be og »enbte
©panben oner ißanbet. ffllump! ber
la a ben og fpillebe raff meb

§alen.

ftg!"

raabte

„iltej fe bog, Ijoor lian nriber
er l)aarb at

2Jîotbo. „3a, bet tror jeg nof, SDøben
gaa paa", foarebe en Slnben.
en

Jerngryden
1.

Engang

hvor

kom

Pigen just

endnu og

kogte

og

nogle

Manden,

havde løftet
paa

gik nedenom og hjem.
Kjøbmands Kjøkkeu i Aarhus,
stor Jærngryde af Ilden.
Den stod
som

Molboer ind i
en

en

Gulvet, efterat

den

forundrede dem meget, og de ønskede

var

taget af Ilden.

sig gjerne

Dette

saadan

Gryde,
Kjøbmanden om,
den meget dyrt.
en

der kunde koge uden Ild.
De spurgte derfor
hvad han vilde have for
Gryden, og de betalte
Derpaa droge de hjem med deres Gryde, glade over, at de nu herefter ikke havde
nødig at gjøre Ild paa, naar de skulde koge deres
Mad, siden denne Gryde kunde koge uden Ild.
2. ®e funbe imiblertib iffe
bie, til be fom fijern, meb at prøoe

©rtjben,

men

nilbe ftrar

unberoejê

t

Saaben foge

ftg

en

3'iet 3®rter.

45

derfor ftaï en af bem ©rpben neb i §aoet for at tage 33anb
at toge årterne i.
9Ren tit at- Uttjffe fatbt ©njben fra fiant
tiltmnbé.

i ben tit
og

fant

9?u

nibfte be iffe, fjoab be ftutbe gjøre for at faa bereé
©rtjbe igjen. Sitfibft beffuttebe be, at een ftutbe gaa neb og tjente
ben, og be anbre imibtertib bfioe tiggenbe ftiCCe og bie efter fjant.
3:

Altsaa sprang den ferste

len da det varede noget længe,

ud for at

gaa

inden han kom

ned efter Gryden,
igjen, begyndte de

andre at snakke om, hvad der vel knnde være
Aarsag til, at han ikke
De fleste holdt for, at Gryden maatte være ham for

tom tilbage.

tung,

og de besluttede

derfor,

at

en

anden skulde gaa ned og hjælpe
men
han kom heller

ham Gryden op. Derpaa sprang da denne ud,
ikke tilbage. Da de andre nu havde ventet en
de to

kom, sagde

dem,

de

ere

en

af Selskabets

gaaede neden

om

og

lang Tid, og ingen af
længere efter

«Ti ville ikke bie

hjem

for at komme for

De roede derfor hjem af alle Kræfter
og kom
deres Kammerater.

rigtignok

os

andre.»

til Land førend

©ftemanbeit.
Sîaar ©neen falber, og

Sorben

er fjoib, er bet en gob
for ©uemænbene, ber ere
nogle unberfige ©fabninger.
§ooebet, SSrpftet, ja fjele
kroppen er af ©ne, SRaoen
er fulb
af ©ne, og SRanben
leoerafSne. ©rengene more
fig meb ben [fore, folbe ©nemanb; men be bilbe fig inb, at fjan fjar
øobt af en €ßibe Sobaf. -Dtanben er faa ftor, at ©rengene maa ribe
for at naa op tit §o»ebet paa fjam.

£ib

Se den Mand! ak hvor
jeg

gruer!

Med sin Stok han staar og truer;
Der han staar nu fra igaar,
Med sin Stav han dog ej slaar.

Snemand!
Har du

en

Snemand! jeg ta’er dig!
Stok, saa va’r dig!

Nej det er en ussel Mand!
Han ej slaa, ej lohe kan;
Kridvid er hans Lok, hans Kind.
Kjære Sol,
Blød

kom

ej

og skin!

Smør da bliver han
Og tilsidst det bare Vand.
som

46

©ptHemænbene.
©abopen, fom er et Çanb langt borte, tigge be Ijøje
tBjceige, fom tjebbc Sttperue. fper fan hornet i!!e gro, og fun
nogle ®eber !nnne faa ©rœêning paa tôjœrgffrcenterne. gotfene,
fom tebe fjer, ernære fig titbeté af at bife fremtncbe fftejfeube om
fring paa be fmuffe 33]ærge. 3a t^3 e iHf fcube 0 fff' bereé 23ørn
omfring i fremmcbe Sanbe for at faa Ubt fÇortjenefte meb at
fcetge ÜJhifefcctber ofb. og fommctiber ogfaa meb at bære ©pilte
mcenb.
(Sfter cu faaban Cmrejfc, ber fan bare i ftere Star, bcnbe
be ftumbom titbage meb en gob fautmeufparet ©fitting, og fjernt eb
prøbe be ba bercé Spîfe i bercé fattige fpjem.
ï.

3

2. I dette Land boede
en

Mand, hvis

Rigdom

var

eneste
en

stor

og deriraske
blandt to
Drenge,
den ene paa 7, den

Flok

Born,

Her
anden paa 8 Aar.
du Bjærgene og
ser

det lille Hus.
Da Familien næsten ikke kunde

rummes

i den lille

Stue, og det endnu var værre at skaffe Fode til de mange
Munde, bleve Forældrene enige om at sende deres to raske
de
Drenge ud i Verden som Spillemænd. Synge kunde
men
begge to, saa det klingede hojt oppe i Bjærgene;

endnu havde de ikke lært

at

spille.

Smiblertib
Spræfiefonen gob imob bem. £er taa en
s
gammel Samburin oppe paa F rœ ft enâ Soft, og ingen oibfte, t)bor
ben
be.
ben
fif
Srommeffinbet paa ben bar ftcerft enbnu;
bar;
gammel
©fruer
ber bar et )Lr
tStpffer, og et ^ar S3jcetber bare borte; men
bette gjorbe ©meben iftanb uben betaling. 3If en tRabo, ber tibtigere
3.

bar

47
»æret paa ERejfen i fremmebe Sanbe, fif be en ©ceffeptbe, 03 »eb
lians §jælp fif be to 33ørn fnart lært at fpille, faa bere§ ©ang og
SRufil løb i alles ©ren ubmærfet fmult. ERu »are SDrengene unberoifte,

§a»be

og

Stfrejfen fra §jemmet ble» beftemt til fpintfemorgen.
4.

Mon de

Moder blev

mer

vare

glade,
mer

og
og deres Fader blev saa
munter og

var

da

Afskeden

underlig,

sært

hendes

nærmede

Øjne

stille; kun deres

veltalende; han bad

om

at

næst

faa

deres

de engang kom hjem fra den «store Verden».
der ogsaa noget, der klemte begge Spillemændene saa

Brystet, og uden at de vidste
ned over de brune Kinder.

det, begyndte

røde,

saa

mindste Broder

«Spille»,
Tilsidst

naar

for

Deres

sig?

bleve

underligt

Taarerne

at

var

ind
løbe

«Ja, lille Børn», sagde Faderen, «det skulle I ikke bryde eder
det er kun Farvelstaarer, der komme; de falde altid saa tungt,

om;

thi de

helt inde fra

Hjærtet;

men

fulgte gabeten

bem paa

23ej,

begynde

5.

fang for

ERu

det gaar snart

og borfe

»are

over

be.

îgjen.»
—

®e

l)»er ÏÏRanbâ S3ør.
Sflu ffal 3 børe, Boorban bet gif,
Sa be Begpnbte meb bereê SJïnftf:
„§unbcn bpleb’ meb pnfeltg 3Rtne,
Sen fine Çrue fif §o»ebptitc.
«pigen glemte ©røben at røre,
©røben Me» foeben, mené bun ffutbc børe
@fri»eren lagbe kennen »æf,
Sen flog paa Strfct en ftor Mat Slæf;
■Strammeren »ar forftprret Bag Sifïe,
Cg be ftf fRoftn, font Babe om <2»ebffe;
SWeit aKe SSørn i bet bele @tr<rbe
Se banfeb' omfrtng og jublcb’ af ©læbe."

;

Saaledes gik da Dage, Uger og Aar for dem; de gik fra
By, fra Marked til Marked, fra Land til Land, og nu havde
de tjent saa
mange Penge, at de kunde lette Forældrenes trange
Kaar og selv begynde paa en Næringssvej i Hjemmet; den ene var
nu 16, den anden 17 Aar
gammel.
De rejste hjem, og det var med forunderlige Følelser, at de
nærmede sig de gamle bekjendte Egne; endnu trykkede det dog ikke
6

By

til

'

48

forHjærtet,
det Fjerne,

men

da de kunde

stemte de

op til

øjne

deres Fødested med

den

muntreste

Vise,

Bjærgene

som

I

nu

i
se

spille, og de havde foresat
»god Dag» i Hjemmet, vilde de spille
Stykker baade for Præstekonen, Smeden og

dem staa paa Billedet ifærd
sig, at naar de havde sagt

nogle af deres bedste
den gode Nabo. Deres

med

at

lille Broder skulde

da

have Tamburinen.

