DET KGL.
BIBLIOTEK
Royal

Danish

Library

Digitaliseret af Digitised by
DK
Materialet

værket,

er

fri af ophavsret. Du kan

også til

kreditere

kopiere, ændre, distribuere eller fremføre

kommercielle formål, uden at bede

om

tilladelse. Husk altid at

ophavsmanden.

UK
This work has been identified

being free of known restrictions under copyright
law, induding all related and neighboring rights. You can copy, modify, distribute
and perform the work, even for commercial purposes, all without asking permission.
Always remember to credit the author.
as

Hansen ,

C.

& R.Høn

lUck

Billedlæsebog
Skolen og

for

Hjemmet.

D P B

1976

hjemmet,
af
M. Ifarlfiå,
Særer i

ïeb

jDbenfe
SaÇttS ©tifteïfeô 2>rengeffoïe.

Bbic

Særer

t

^eåfelager.

fiefte.

^jøBcnijapn.
<ß.

^Ijilipstns ®»gl)«niiel.

Srtjft i ftpenø ©tiftSbogtrtyf feri Ijod 3. (5. 5) r e p e ; r.

1868

.

yL

#iftoriemanfcen.

u

tjceb cel næppe, ber canörerenJtanö

©mkriitg
Jor at

—

feie

t

fretnntebefanbe

lanke $iftorier

—

op, l)cof Ijan

huit,

©g fglbe i tneitbe àpanbe.
fjer fïaaet nu Jtanben, faa ttjk og
fan trinb,
fjan fPtfîier 1 flogen en Draake,
Jlen ctl |aa gierne i Skolen tnb,
©g ber (nakke op, font et Ijaake.

USIT"

gortceïïingen etter Sigtet er af übgttierne;
betgber,
er';oBerfat etter gjenfortatt af Ubgiuerne;
bettjber, at
Strbeibet« Snbljolb er uforanbret efter en Stoben« Strbeibe.
betgber,

at Strbeibet

at

§cm tutfeb op ben ©ibetbog, [om bar faa faft forfegtet;
£>an faae, paa Sperrens @pner ffog, ®ubs tpertigfyeb i @peitet.

Sutljeiê 3keo
Min tjjertenSÏjœre

til

Ijaité lille 6 mi §anø.

@on!— ïïîaabc og [freb i
bit bebe flittigt og bære

(Ifjrifto ! 3eg
flittig beb bin
ønfter faa gjerne,
Unberbiiéntng. ®jør bette, min @øn, og bttb faatebcb beb; naar
jeg tommer t)jem, faa ffat jeg not tage en fnutf ©îarfebëgabe meb
tit big.
3eg fjenter en fmut og pnbig §aoe, tjbor fåa
©ørn funne faae 2ob tit at tomme tnb. ©e gaae
af ®utb og fante 26Mer op unber Stræerne,
Sirfebær og baabe gute, røbe og grønne ©tommer;
at bu

4

faa gtabe; ogfaa fyabe be fmaa bitte fpefte meb
3eg forefpurgte tjoS SD'lartbert,
®a
oare ïomne fra.
alte
©ørn
benne
ber eier
bisfe
fpabe, t)bor
ere
er
bebe
flittige beb
©ørn, font
flittigt og
fagbe Ijan: „©et
©a
bereS UnberbiiSning."
fagbe jeg: „tjære ©tanb, jeg tjar
ogfaa en ©øn, tjan fjebber fpattb Sutter, ntaa Ijan itte ogfaa
tomme tneb inb i fpaben og fpife faabanne beitige §®bter, ribe paa
©a
faabanne fine fmaa fpefte og tege tneb atte bisfe ©ørn?"
er
beber
ftittig
flittigt og tigefaa
fbarebe ©tanben: „©aafremt t)an
beb fin Sæéning og er ferm og artig, faa ffat Ijan ogfaa faae 8ob
tit at tomme inb i §aben.
§anS kammerater SippuS og 3uft
be famteS attefammen, ffntte be
naar
tomme
maae ogfaa
rneb, og
©rommer
og atte ©tags ©iotiner,
ogfaa faae gtøiter, fporn og
be maae ogfaa banbfe og fïpbe meb fmaa flitsbuer."
øg Ijan
bifte mig ogfaa en fornnbertig fmut (Sng inbe i §aben, fom bar
inbrettet tit ©anbfeptabé; ber Ijang atte ©tags ijnbige gtøiter og
©ten bet bar for tibtigt; jeg
©romnter og fÇtttëbuer af ©øtb.
ba
be
itfe
bare farbige tneb at fpife.
itte
©ørnene banbfe,
faae
tit
©tanben:
„3tt, tjære fperre, jeg bit ftrap gaae Ijen
3eg fagbe
tit
titte
min
tjære @øn og fortætte Sltt, Ijbab jeg nit
og ftribe
at
beeb og Ijar feet, for
Ijan tan tære at btibe from og bære ftittig
men
beb ©øn og Strbeibe;
Ijan Ijar en ©tofter 8ene, Ijenbe maa
meb."
©îanben:
©a fagbe
„3agaa tun og ftrib, at faa»
Ijantjabe
tebeS maa bet gjerne ftee attfammen efter bor 9lftate."
©erfbr
tjære, titte ^anfemanb, IæS og beb flittigt, og tab 8ippuS og 3uft
gjøre tigefaa, for at 3 tunne faae 8ob tit at fctgeé tneb Ijberanbre
Ijer inb i §aben. Çermeb befaler jeg big ©ub! §itS ©tofter
gene og gib tjenbe et kpb for min ©tptb.

fpringe

og

ere

boiter af ©utb og Sabler af ©øtb.

Jlørøenbøtt.
9tu

jeg baagnet faa gtab igjen,
Øg ©atten fbanbt ftitte og rolig tjen,
0 Ijimmetfte gaber ! jeg tatter big,
2lt tjærtig i ©at bu bteo tjoS mig.
0 føtg mig tbag, Ijborljen jeg gaaer,
©aa beeb jeg, at intet Ønbt mig
er

naaer
«

!

91 tt

Aftenbøn.
tutter

fig

mit

Øie;

0, gaber i bet ftøiei
3 ©aretægt mig tag.
gra ©t)ttb, fra ©org, fra gare
©in (Suget mig bebare,
©om tebet Ijar min gob ibag.

5

De to SøskendeJacob

Da sagde
og Anne vare engang ene hjemme.
os
lidt
lad
os
see
Jacob til Anne:
«Kom,
omkring i Huset

nogle Lækkerier, som vi kunne spise og gjøre os
Anne sagde: »Ja, naar du kan vise mig ben
tilgode med!»
til etSted, hvor Ingen seer os, saa vil jeg gaaemed.»
»Nu»,
sagde Jacob, «saa følg med mig ind i Mælkestuen; der kunne
for at finde

Anne svarede: «Det gaaer
aldrig an; Dagleieren, som gaaer udenfor og kløver Brænde,
«Saa følg damed mig ind i Spisekammeret,
kan see os der.»
vi slikke Fløde og drikke Mælk.»

hvor der staaer

en

Krukke med

Stykker Brød; hvor
Gjenbo, som sidder
«Lad
der

os

er

Honning;

deri ville vi

dyppe nogle

«Der kan vor
vil smage sødt!»
i det aabne Vindue, see os», svarede Anne.
det

dog

da gaae ned i
bælgmørkt, thi der
saa

Kjælderen», sagde Jacob, «hvor
der kan see os.»
er der Ingen,

sagde: «O, min kjære Broder, mener du da for Alvor,
Har du aldrig hørt om det store
at Ingen seer os der?
Øie histoppe, som gjennemtrænger de tykkeste Mure, skuer
gjennein hvert et Mørke endog ned i den skjulteste Afgrund?»
Jacob ligesom vaagnede op af sin Syndesøvn: «Du har Ret,
kjære Søster! Gud seer os endogsaa der, hvor intet MenVi ville altid frygte ham og skye
neskeøie vogter paa os.

Anne

det Onde!»

Slftenbfiii.
35egge mine- Çfitte bïioe fern (man:
Utu Bit tit min title Seng jeg gaae.
üWttt ajiober ntig attib faa oentig boelfer ;

§un

atter i

SUtorgen tibtig ntig

ncelter.

jjan foBer atbrig; pan feer tit Bor Sorb
Cg førger for poer, font pernebe boer.
§an ffjænfer Sitte ben føbe Stummer,
Smaa, fom Sorben

Sßaabe Store og

rumriter.

Snart fomnte ntin gaber og SDtober
®a fee be paa

mig

meb

perinb,
fjeertigt Sinb.

Saa lutte be og bereê Cientaage,
3Jten gaberen oppe i finden Bit Baage.

®ub gaber i finden! jeg beber ®ig,
SBil ogfaa i 9tat 2)u fee tit mig?

üUtingaberogüUtoberSu putbt beffjterme,
ingen Sorg til bem ftg nærme!

Sab

6

25e

gobe (SMefcmtmerater.

($tt

fattig ©foutagevh ©øtt, ber tittigemeb enbeet attbre ©ørn
gif ©fote, pteiebc ofte mtber Sccvctimerne omïjtfggetigt nt ffjute
(ïn nf Ijaitb ©tbemrcnb lagbe
fine ©eenftœber meb fin ©tufe.
©îccrïe ti(, at fjan gjorbe bet af Unbfeetfe oüer, nt ©uyerite bare
faa meget itu.
©og to tjan berfor itte ab ©eter, faatebch Ijeb
ben fattige ©reng, Ijbitfet maaffee ©îangcn i tjanh ©teb bitbe
tjaöe gjort; berimob tatte Ijan hemmelig meb en Stnbcn berom
og forcftog for fjant, om if'f'e tjetc Staêfen funbe fftjbe fammen,
for at tabe ftje et ©ar ©eeuftœbcr tit bereé« trœngenbe kammerat,
©e øbrige ©ørn ilïtahfen bare bittige bertit, og uben at Sæteren
bibfte ©oget beraf, etter ©eter funbe rnœrfe bet, famtebe be fnart faa
mange ©enge, at bc fitnbcfjøbe ©øi tit©uçer og behüben titen ©røie.
(Sn af bem, ber bar af ©eterb ©tørretfe, tob tage ©îaat nf fig i
©a ©øiet bar færbigt, fif gormanben for bem
tjanö ©teb.
©eter tit at inbfinbe fig en ©torgen noget tibtigere enb fæboantig
i ©folen, tjbor tjan oberraffcbe fjant meb Sammeratcrneh gor
©e SInbre
aering fanmeget, at ©aarernc ftobe ©eter i Sttnene.
bare
litjfefaa gfabe font fjatt og titftobe, at bc iffe funbe tjabe
anbcnbt bereb ©enge tit Slitbet, ber bitbe tjabe ffaffet bem en
v

i

ftørre ©læbe.

SÄorgeufaug forSfolelumi.

2>eg

oaagnet farf! og fro
gaber! £af for ©øon og 3to!
£af!
forbi bin Varetægt
©fjoermeb o«, Bort §uuS, Bor ©lægt.
er

—

—

3
—

Bor

2roe8 Sebebnanb

gaber, ©øtt

§otb

o«

Bor

08

!

—

frem

S>immelf)jem!

gtib

Slftcnfaitg.

er, tit 3to jeg Bit
Suffe mine £Hne tit.

gaber, fenb bin btibe greb
2tit mit ringe £nitefteb !
§ar ibag jeg fgnbet, ©ub!

fpettigaanb

faft, og før

©it Bort rette

©tgrf

og

®rcet jeg

Stttraa

©tet min

©gnb

ba

naabig

ub!

Çerrenê Sîaabe, 3efu Stob
©jør jo b®« en Uret gob.

grattffe paa,

Sttte bem, fom jeg fjar fjter,
SJÏœnb og fininber fjern og nær,

©aa Bi bruge Skiben uel
2tit at førge for nor @jcet!

©tore, ©maa, ja fjoer en ©tægt
£ag bem i bin Baretcegt!

£olb bin §aattb tit Barn og §egn
gor uort Sanb, nor ißt), nor ©gu!
©tangens £oneb, ©mertenë ©raab
Sab bem mifte bereø SSraab !

©tanbs ben nitbe ©merteS
Suf be Baabe fZHite tit!
©in 08 Stite greb og 9to

£it bit Orb at

og

Bor

3

nor

Serre 3efu 2tro !

©pit !

7

2)u

îibenfor

fïal iffc ftjœlc.

©rocêmarf; ber gif
Søerne.
©et
^aêfebe
9îaëmuê,
3nbe i §aben ftob et
bar ont ßfteraaret tibtig om ©îorgenen.
ftort Sdbtetrœ, og Soten fïinnebc faa beitigt paa be røbe SSbter.
Sîaêmuê faae af og tit inb ober Regnet og teenfte: „®ib jeg
fjabbe min Somme futb af bem!" ©et fjabbe IjanSob tit attamfe;
men ba tjan nogte ©ange tjabbe fcet of) tit ©reret og ternît mere
ober Regnet, trøb
paa SSbterne enb paa Søerne, fprang fjan inb
tunbe
naae,
©et
be
i
©reret
§©bter,
tjan
og ptuffebe
bcbfte
op
nu ©rengen fab i ©reret, ffjøt
Sob
tit.
iffe
SJÎebenê
tjabbe tjan
tebe Søerne fig fetb bernebe paa ©îarfen, og en af bem fif ifinbe
©et fjabbe ben tjetter iffe Sob
at gaae ober Regnet inb i §aben.
trabebe ba tjen ober ©tom
©en
bet
ben
men
gjorbe
attigebet.
tit;
fterbebene og nebtrampebe mange beitige ©tomfter meb fine tunge
©een, inbtit ben tom tjen tit et Saatbcb, tjbor ben bteb ftaaenbe
ben fanbt ub
og gab fig tit at æbe bpgtigt af ®rønfaaten, fom
merrtet fiin og betfmagenbe.
©rengen fjabbe imibtertib fnap faaet fine Sommer ftjtbte;
ba
men
Ijan faae neb fra ©reret og fif Øie paa Soen, ffpnbte tjan
„33if bn
fig neb, greb en ttjf Stof og tøb tjen tit Saatbcbet.
tøb
banfebe
Soen.
raabte
bit
paa
Sfarn!"
tjan og
forte
fyerub!
i
inb
mibt
et
Saaten;
berfra
©et ftaffefø ©pr gjorbe
ftort Spring
tøb ben ober et ©ar Urtebebe, tjbor ben trampebe bpbe gutter i
ben btøbe 3orb og gatopperebe faa fjenab ©angen forbi £abebøren,
tjbor ben nær tjabbe renbt kræften omfutb, fom ftob ber og tjabbe
„9fa$mué, Dîaémuë!" fagbe kræften
feet, tjbab ber gif for fig.
meb fin Stof bag efter Soen, „tjoern
tøbenbe
tit ©rengen, fom fom
bet
be
ftefte §ug, bu etter ben forte So?"
af jer ©o fortjente
i
garten, bteb røb ober fjete Stnfigtet og flog
©rengen ftanbfebe
Øinene neb.
„£>bab ftaaer ber i bet fpbenbe ©ub, 9faømué?"
fpnrgte kræften, ©rengen tab og faae iffe op. „3a, jeg ternfte
nof, at bu tjabbe gtemt bet, min ©rettg!" fagbe kræften og gif
inb. SRaémub tuftebe af; Soen bar atterebe fommen ober®jærbet
ub i ©îarfen igjen, og tjan tiftebe fig ftnføret bag efter.
3eg
troer iffe, at be SÉrbter fmagte Ijam rigtig gobt.
en

©ræftenb £>abe

bar

ber

en

title Grabat paa ni Star og

—

3

En Kjøbmand
var

afrettet til

den

mærkede,

at

i

Kjøbenhavn

følge

sin

havde

Herre

en

Pudelhund,

som

Aftenen fra Contoiret
til hans Hjem med en
Lygte, som den bar i Munden. Som
en
opmærksom Tjener blev Hunden staaende, naar Herren
underveis talte med Nogen, og den fortsatte sin
naar

sagde

man

om

Gang,

at

Underholdningen

var

tilende.

Undertiden

til Hunden:

«løb og hent din Herre!»
Strax beVei
paa
og standsede foran ethvert Huus, hvor

gav den sig
Herren pleiede It

gjøre Besøg,
Lygten og kradsede paa
Døren for at komme ind. Saaledes løb Hunden ofte
fra Huus
til Huus, indtil den fandt sin Herre.
Paa Billedet seer du
denne kloge Hund, som staaer foran en Dør med
Lygten i
Munden for at søge efter sin Herre.
satte

De to Hunde.

Minette

var

Fruerhund,
gode Dage,

en

Der havde lutter
Aad
Drak

Steg, Confect
Fløde,

og

Mandelkage,

paa Edderduun
hvilken snurrig Nykke!

sov

Og var dog
Kjed af sig selv og af sin Lykke.
En Dag den paa sin Pude laa
Og fuld af skinsyg Harme saae
—

—

9
Porthunden
«Hør!

springe høit af Glæde.
sagde den,— «Pasop! Du
Dag i Lænke, faaer

—

Den hele

Kun Vand at

Og dog
Mens jeg,

du

er

drikke, Klid

at

staaer

æde,

bestandig glad,

der faaer den bedste

Der drikker intet uden

Mad,

Fløde,

Maa næsten

kjede mig tildøde.»
«for
Pasop
Har Lykken dig sit Bæger givet ;
Bed Himlen om lidt Sorg og Sult,
Og du vil fryde dig ved Livet.»
«Ven!»

—

svarede

—

fuldt

Øbmettyfcen.
(Sn

©j ørnetræffer

fom

en

2Xften fifbe

tit

cn

Canbébt)

og

Srontanben fjaobe netop folgt et febt ©bittt,
bleö
og berfor
©jørnen tuffet inb i ©bineftien.
©eb SOÎibnatbtib fom ber en ©pb, fom bilbe ftjcefe ©binet,
tpi bon bibfte iffe, at bet bar folgt, og enbnu minbre b tb fte fjan,
at ber bar fommen en ©jørn iftebet.
tpan fiftebe fig fagte inb
ooernattebe i Sroen.

nei
©binet
©tien, og i SJiorfet tog fjan raff fat paa
bleb
ben
bange! tlji
paa ©jørnen.
Slien, pbor
ulpffelige 5©pb
©fernen fprang op meb et frpgtetigt ©røl, reb ©pben botbfomt
meb fine Sabber og Ijofbt barn fangen, faa bon iffe futtbe flippe
bort igjen.
i

—

—

famrebe fig af ©fræf og af ©merte. 2111e
golfene §ufet baagnebe beb ben gruelige ©tøt og fom lobenbe
for at fee, pbob ber bar paafærbe. ©et bar fttn meb Sfiøie, at
©jørnetræffereu fif ©pben løft ub af ©jørnené Øøer. ©et bar
baabe morfomt og en g)nï at fee ©pbenø ©famfulbbeb og @len
bigljeb, t^i b an bur faa forreben, at bon næften bar obermalet
meb ©lob. £)an bleb ftrap bragt til Slrreften for at afhente fin ©traf.
©pben ffreg

og

i

®aabe.

3eg fjenber

en Slianb og boné Sone tillige,
Slien [)OL b üa b i e 9 nu om bettt bor ot fiøe:
©e ere faa gamle, at Slbant be ffenbe
©g bente at lebe tit ©erbené (£nbe.
Slîonben meb et Spê briber Sonen bort,
Slien Sonen bor ©ufinber £b$ °9 cr fort.
©e glefte oaagne, naar Slianben forumer;
SlienSonen frifter til ©øbn og til ©lummer.

10

Ulven og Lammet.
Et lille Lam drak af en rislende Bæk. Da kom Ulven
og drak ogsaa af Vandet lidt ovenfor Lammet.
Pludselig
sprang Ulven hen, knurrede og snusede til Lammet og sagde :
«Du muddrer og
i Vandet, saa
ikke kan drikke.»

plumrer

Lammet sukkede

i sin

jeg

«Hvorledes

Angest:

kan

jeg plumre
«Du
opad
dig!»
plumrer det dog alligevel», brummede Ulven, «og desforuden
veed hele Verden, at du ifjor
engang spottede mig og skjældte
Vandet;

mig

det løber

ud.»

jo

nedad

og

ikke

«Hvorledes kan dette

være

stakkels Lam med

til

—

gaaet til», svarede det

skjælvende Stemme, «ifjor

var jeg jo ikke
«Saa var det din Broder eller Søster»,
engang født?»
sagde
Ulven, og hans Blik blev endnu strengere og vildere.
«Men
jeg er jo eneste Barn og har hverken Broder eller Søster»,
—

hulkede det

ulykkelige Lam.
Faareslægt hader
hevne mig.»
Med

«Ja

thi hele din

saa

var

det

din

Fader;

afskyer mig;
jeg
nu
disse Ord styrtede Ulven hen
engang
over Lammet, sønderrev det i
mange Stykker og aad det op.
Den, som vil gjøre Uret, tager sin Tilflugt til Løgn og
alle Slags Paaskud, om de end ere nok saa
ugrundede og
uretfærdige. Det er ikke godt, naar Ondskab og Uretfærdighed
har Magten.
derfor vil

og

Læssene.
Græssene
og

dette

er

'

ansees

tilvisse

sædvanlig
sandt.

for

Naar

at

være

meget dumme,

Flok

Gæs kommer
sluddre og gække de den hele
Dag og gjentage
altid det Samme.
Naar de drives hjem
og skulle gjennem
bukke
de sig alle for ikke at støde imod med
Gaardsporten,
Hovedet. Dette gjentage de hver Dag uden at
Mærke
sammen,

til,

at

saa

Porten

kneise nok

vedbliver

gjentager
for

Øie,

en

saa

med
en
maa

lægge

er

mere

end

høi nok for

høit med Hovederne.
at

dem,
Men den,

om

gjentage noget Unødvendigt,
Taabelighed, uagtet den daglig sees
med Rette kaldes dum.

de

som

eller

end

stadig
som

og stilles

HB

11

fnntelen 09

„3eg

%’felet.

jeg er 10 ©ange fmuïfere enb bu", fagbe
9©fetet til Sameten. „Og jeg oocbber, at jeg ibctminbfte iffe er
ftfyggere enb bu", fbarebe Sameten. ©a be faalebeS fyabbe famtatet
en Stib, btebe be enige om at gaae fyen tit globen for at fpeite fig
i SSanbet.
SSfetet gi! førft ub og betragtebe fyete fin ©fiffetfe.
„iflu, fyoab figer bu faa?" fpurgte Sameten, „fyoab mener bu om
Orerne?" Sßfetet traf fig tangfomt titbage og oar iffe rigtig tit©aa gif ba Sameten ub.
„9?u fyoab figer
frebø meb fig fetb.
bu faa?" fpurgte SSfetet,
„fyoab mener bu baabe om^obeb og
Çats?" „3eg figer", foarebc Sameten, „at fyoerfen bu etter jeg
ptageS af ©fjønfyeb."
®e btebe enige om at fyæbe 33æbbemaatet og gif bort, trøftebe
oeb bet gamteOrbfprog: „©fjønfyeb forgaaer, men ÜDfyben beftaaer".
ücebber,

at

—

SnbOtlbmttg.
„3eg er ftor, tfyi jeg jo naaer
3bag at ffytbe mit fjerte Star,
®a fyører jeg iffe tit be ©maa,
SDÎen ißibe og ©tof jeg fyabe maa."
9îaff ©rengen tager ißiben, ©toffen
Og btanber fig i Sarteftoffen.
9tten ei fyan mærfebe, ben 9?ar,
2lt ©toffen ftørre enb ÜJÎanben oar.
„3fy!" fagbe man, „bu titte 93en,
§oor ffat bog ©toffen meb ©rengen fyen?"

12

Høg

Høg.

over

En Graaspurv sad paa en Green og fangede en Oldenborre.
«Slip mig og lad mig leve, du mægtige Spurv ! » sagde
Oldenborren,

»skaan mit

mine

Men

Liv, jeg vil

være

din

Tjener

svarede:

alle

Dage!»
Spurven
«Nei, Hjælp og Frelse du ei maa tænke paa;
Husk, jeg er stor, du hører til de Smaa.»
Just som Spurven sad og fortærede Oldenborren, kom
Høgen og tog Spurven, som da skreg og bad om Barmhjertighed: «Slip mig og lad mig leve, du mægtige Hog! skaan
Men
mit Liv, jeg vil være din Tjener alle mine Dage!»
:
svarede
Høgen
«Nei, Hjælp og Frelse du ei maa tænke paa;
Husk, jeg er stor, du hører til de Smaa.»
Men imedens Høgen fortærede Spurven', kom Ørnen og
greb Høgen, som da sukkede og bad: «Slip mig og lad mig
leve, du mægtige Ørn ! skaan mit Liv, jeg vil være din Tjener
Men Ørnen svarede:
alle mine Dage.»
«Nei, Hjælp og Frelse du ei maa tænke paa;
Husk, jeg er stor, du hører til de Smaa.»
Og Ørnen sad stolt og fortærede Høgen; men i det
Samme fløi der en Piil ind i Ørnens Bryst.
«Au, au!» raabte
Ørnen, «du ubarmhjertige Menneske, hvorfor dræber du mig?»
Men Bueskytten svarede :
«Du er mit Bytte, du bør huske paa,
At jeg er stor, du hører til de Smaa.»
Gaade.

Min

Moder

Min Fader

er

Skyen,

det Alle nok

Vinden,
Min Søn, det er Bækken,
Min Datter

er

som

veed;

pidsker mig ned;
som

risler

saa

let;

Frugtbarhed, fatter du det?
Regnbuen bruger mig altid som Seng,
Jeg selv søger Hvile paa Mark og i Eng.
Tidt Mennesker ønske mig Pokker i Vold;
De kalde mig vaad, suur, usund og kold.
Men ofte jeg kaldes velsignet og rar,
Naar længe forgjæves man ventet mig har.
er

13

Smebené ©aafebrengen fob

og

tjané £mnb

laa og brømte, bar

20îiffel9îœt> fnilb nol tit at lifte fig langé 8îugmarten og meb et
raft Spring at fnappe fig en feb ©aaé. Stîiftet tøb nteb ben paa

ftpnbte fig tjjem tit fine ntange, næften bopne Unger,
Sicmtjjemtnet, men ben gamle 9îœb fatte
i
fig ftitte tjen og fatbt bpbe janter.
„§bor jeg bog er et fertigt ®pr", tænfte ben, „bpgtig er
og faa titmeb Ijar jeg en rigtig
ttog er jeg ogfaa
jeg
og tigefaa £un
£bor 3Kenneftene
gob Sambittigfjeb.
en
maae
bene
fort Sambittigtjeb! £)e bræbe
fjabe
bog
bog bet er fanbt, bet er rigtigno!
8am, Çarer, §øné og ®æé,
tun Øøbebarer, bet tan unbffptbeé ; men bet er en ftrætfetig Spnb,
bet er attfaa tun
at be ftaae iRæbe ipjet, tt)i betn fpife be itfe,
bræbe
atte
mine Unger uben
bitte
£)e
mig og
maaftee
afOnbftab.
boer
ba
men
nteb en rotig
faa
jeg
minbfte ©armfjjertigtjeb,
Sambittigtjeb."
SOîittet, faa bu tjar Sambittigtjebéro ?
fKpggen

og

®er bteb ftor ©tæbe i

—

—

—

—

—

—

—

■

®et tan man ei fee paa bit 23tit.
2It bu er en tppfter, bet Ijetft bit jeg troe,
SHji bet er nu §pttereé Stit,
2lt täte

2It

om

man er

3a, bu

9îo og

§jertefreb,

og faa føb.
§ptter, bu fagtené berbeb

faa gob

er en

@r bteben

om

faa taabbén

og røb?

14

Aben og Tømmermanden.

I
at

de

gjøre,

Lande leve

varme

hvad de

Abe engang

en

see

Aberne,

som

have stor

Lyst

til

Saaledes

saae

en

Menneskene udrette.

Tømmermand,

der

stod og kløvede et

Træ,

slog en Kile i Træet hver Gang, han havde gjort et
godt Hug, og han trak saa Øxen ud for at hugge til igjen.
Da han gik hjem, sprang en Abe
ned fra et Træ i
Nærheden og vilde prøve dette Arbeide.
Den satte sig tvers
og

som

over Træet, men den
fik Halen ned i Revnen, og da Aben
trak Øxen ud og glemte at slaae Kilen i, klemte Træet fast
paa Halen, saa Aben gav sig til at skrige af Smerte; Tømmermanden ilede til og fangede den.

Abeu i Havsnød.

Da Aben,

Hr.

Morten, faldt

over

Bord,

Udbrød han i disse fortvivlede Ord

:

«Neptun, du Hersker paa Have og Strømme!
Hjælp stakkels Morten, han kan ei svømme.
Da skal han

som

et

taknemmeligt

Offre

Kræ

dig Myrra og Sandeltræ.»
Men i det Samme en Bølge slængte
—

Ham op paa
I tætte

Bredden, saa fast han hængte
Buske; da skreg han: «bi!

Nu kan Hr. Morten
Nu

er

Du kan din

ÏÂ

■EM

sig

selv befrie !

der, Neptun! ei den mindste Fare;

Hjælp, jeg

min

Røgelse spare!»

^

15

Yoxet og Teglstenen.
«Ei,

ei!»

sagde
Teglsteen, «hvor
var en
Klump Leer,

Stykke Vox,

et

du

der laa ved Siden af

bleven haard?

Dengang du
jo blødere end jeg; nu derimod
er du saa haard, at det
ordentlig klinger, naar Nogen støder
til dig,
hvorledes er dog dette gaaet til?»
»Ilden har gjort mig haard», svarede Teglstenen, «man
har brændt mig steenhaard i en gloende hed Ovn.»
«Ja, saa!» sagde Yoxet, «det maa jeg dog prøve enNaar Ilden kan gjøre Leret hïardt, saa maa jeg vel
gang.
en

dog

var

er

du

—

ogsaa kunne blive haard.»
I Nærheden flammede

sig

ind i den

—

smeltede

—

en

stærk

brændte

Ild.

—

Yoxet væltede

op i klar Lue

—

og

blev aldeles fortæret.
Du skal ikke
og Fornuft.
maaskee blive din

tighed

efterabe,

men

kun

efterligne

Hvad der har været Andres

med

ForsigLykke, kan

Ulykke.

SJlufebefirget.
3>

ißrct'ftegaarb ïeoebe en tDîufefamilie, ber beftob af
SQÎufefaber, SBïufemober og bercé tille ÜJÎufennge.
23or lille lüîufefamilie fjabbe en fnutf tille Seiligfjeb inbenfor
panelet t kræften« §aoeftne. gobe bar ber nof af, tlji ber fanb
te« i ©tuen krummer af heilige ©Debatter og beëuben kanariefrø
og tpampefrø, font kanariefuglen, ber fjang i et Söuur heb katfet
oDnen, Ijabbe taftet paaOulbet; tlji naar ben lille gugi oilbe fnocfte
grøene, fprang be fra ben og neb paa Oulbet ; ber funbe SDiufene
®enne lille gamilte Ijabbe fornemme fSetjenbte
famle bem op.
paa §erregaarben t jftærljeben, og Deb Suletib melbte bisfe fig tit
®er hieb gjort ftore ©ilberebelfer bag
33eføg i ^ræftegaarben.
panelet for be fremmebe Ojæfter, iblanbt ^oitfe fanbtes nogle ober
orbentlig fine fjoibe Sftuus, ber bare auojlnpne fra et Ola«, Ijbor
»Der
§erremanben« ©øn længe Ijabbe f)ofbt bem inbefpcerrebe.
bleb bebærtet meb ©Debatter, Oft og fmntpefrø, og 33ært og S3ccrD
inbe nøbte be gremmebe til at fpife af bidfe ©ager, fom imiblertib
itte ret bilbe fmage be fornemme üïïîuuS, ber bare bante til kager
en

16

©a ©jæfterue toge Stffleb, bleti ben
og mange anbre Sællerter,
lille 302itfefantilie inbbnben til ben næfte ©ag til
Çterrcgaarben.
SDïufeungen foo urolig ben l)ele 9îat, og tiblig om 2)lorgctten begati

fig paa 23ciett til bet fine tjperflab. ©a be lom paa $erre
gaarbctt bletie bc forte omlring i mange Samrc og Sjælbere, Ijoor
ber otieralt tiår mange gøbcuarer, lutter fine
letter; tilfibft lom
be igjennem et lille §ttl inb i et lille Slflulfe i
Spife
lommeret, I)tior be bleoc bctiærtebc mcb Sager, Sullerbrøb, 9D2a

man

Ir otter

nt. m.

3uft font .be ttu fab og gottcbc fig tieb bet lællre gab og
førte
Samtale, liftebe Satten fig Ijett til ©remmerite, og
ubctt at SDÎnfene mcrrlcbc bet, fab ben og ftirrebe
paa ben febe
3Jfen ftaa een ©ang ticttbte 3)htfefaber fra ißr-ccfte
IDÎitfcftcg.
gaarben fig om, og ba Ijatt faac SDîis faa nær, peb ban af lutter
gorflrællclfe faa Ifnteligt., at Side føgte til bet title §ul, og ber
blcti nu en ißrpbctt og ©utnntel faa forfærbelig, at ben lille 9)fufe
unge nær tiår bienen trpllct itjjel.
„©al for ibag", fagbe StDîufe
familien fra ifræftegaarbcn, „tii tiitle flpnbe 08 til tiort ftiHe^fent,
iftior tii i 9io luttne ttljbe tiore tartielige letter nben boert Øieblil
at ftiætie i Sitiëfare.
munter

L

17

Vemmerne $mn bet

menncffelige Sememe

btcbe engang

fjebe af at t)jætpe og tjene tjinanben og fattebe bet gorfæt, at for grenn
tiben ffntbe fyoer forge for fig.
gobberne fagbe: „Çborfor ffutte
oi attib g aae og bære alle bc Slnbre?
3 funne felb anffaffe eber
Jobber, naar 3 nitte gaae."
jamberne fagbe: „Çoorfor ffutte
oi attib arbeibe for alte bc Stubre ?
Slttffaffer eber feto nogle
jamber, ot bitte iffe tænger tjene Srobet tit eber."
Sftuitbeit
fnurrebe:
„3eg maatte jo oære en 92ar, Ijoib jeg beftanbig oitbe
btioe oeb at ttjgge fWabett tit üDîaoett, for at ben rigtig
ft'at pteie
fin fDïagctigt)eb og boone Stimer t)eit btot Oeb at forbøie; tab én«
fjoer tjotbe fig feto nteb SDtitnb !"
Sittene meente tigetebeb, at
bet bar en ftor Uret, at be ffttlbe fee og pabfe
paa atte be Stnbre,
naar be paa een etter anben iïRaabe bare i
gare; be bet)øoebc bog
iffe faatebeb at tjene for ^Barnepige uben Søn.
Og faatebeb oar
ber Oprør m.ettem atte Seronterne, font cnbteb mcb, at fjoer
af bero
fagbe Stjeneften op, og I)ber ffutbe tjerefter forge for fig feto. 3)2en,
ba jobberne iffe roere oitbe gaae,
ljoab ffete?
jamberne iffe
SRunben
iffe tpgge, og Oinene iffe bife Stgtfomfjeb og
arbeibe,
Starbaagettljcb, faa bcgpubtc fnart t;ete Ségetnct at oibne og fatbe
fammett, og Semmcrne tibt efter tibt at roifte gørtigfycb og Stprfe.
2lf Sfabe btioer man ftog, og ftogere ibctmiitbfte fptttcb bet, at
Semmerite ogfaa oare bteonc.
®e ittbfaac bereb gjenfibige Ober«
itetfe og taabetige Snbbitbninger. äJhtnbcn bar ben, ber fjaobe bet
bebfte Snaffetøi, og ben fnaffebe fnart énigfyeb titoeie roettent bem,
faa Sitte ooertoge bereb gamte Ojenefter.
Snart itbbrebte fig ba
igjen Sunbfyeb og 33etoære roettem bero, og be følte fRøbben«
bigtjeben af at oære tjinanben tro, ja tro inbtil Oøben!
—

—

—

—

fingrene.

5øffenbe

jeg fjenber fero,
Staffet! fom ei fjenber bem:
93eb t)inanbenb Sibe fat
SSteo be ÜDÎemteffet en Sfat.

StiftepjO t f)ar Opob iRatur,
fremmeft og paa Snur;
§an er Sarnctb ißegcpinb,

O om me ttot

S a n g e ro a tt b fjøift rrcffer op
ïOîibt i Stpngcu nteb fin Srop;

Sßatriarf,
Sitte, buttet, rørig Snarf,
Stprer gtoffeit font Sftegent,
étterb oar bet flet bebenbt.
er

Sibber

SRaar bet

faaer fin gibet ittb.

97aar titoæbb

man

træffer

©aotter bog bet ftore

Srog,
Sfrog.

18

©utbbranb par ben føbe SKang,
Særer Stingen, gtjlbentrang ;
Om pané Spffe tier gang;
©tteré SSifett Men for fang.

Sitte ißeter gpittemanb,
3ffe meget pøiner pan,
Sitorer fig faa jeont og gobt,
—

Oom

en

ftaffetë Slffepot.

Sîœffer jeg big atte frem,
©iber bu mig bine fem,
©r et ©rpf :
fÇaroel, min SSeit!
Og tit SSetfomft et igjen.

fÇiitgrcucg ©fjttnöeri.

-3cg

taa

en

Stften

i min

geng faa fobt, fom SStomfter

i

en

©ng, og brømte tibt om ©et og Stnbet, bet bar en gmute fam®
menbtanbet.
$aa eengang mærfer jeg gpetaffet, bet bar for mig
fom et Slîiraffet; tt)i gingrene paa mine jamber be ffjreubtcé ret
fom 3tb, ber brænber og tuer op meb gtammer, ©nifter; faa bar
nu pber en ginger bifter.
©et tøb : „3eg beeb
jeg beeb bet gobt, mau falber mig $r.
©ommettot! §bab fan3 bet forubeu mig? §bab er 3gire? fperger
jeg. ©erfor jeg briftig tør begjere, at jeg maa eberé Songe bære?"
„Stei, nei! nu er bit altfor ftot", faa tatebe §r. gtiffepot;
„fïat Sîoget gjoreé fiint og net, faa er bet mig, fom ober bet. 3
ofte fibbe og fce tit; nei, jeg ben gørfte bære bit."
„©et maa bu gjerne, pbié bu fan", faa mætebe § 1'. Sange®
manb. „gnif,gnaf! betrete, pbab er bet? jeg feer jer oberÇobebet,
er ftærfeft; bi maae ftaaeô berorn."
og ^erfïermagt par ben fun, fom
©a bteb §r. ©utbbranb rigtig breb og gab bent Sitte
reen SSefïeb:
„§bor fan 3 bog net glemme mig, ei Stogen
æret er, fom jeg; om bet er SSinter etter gommer, faa 2©rett
attib mig titfommer. Sit jeg er Songe, fan pber forftaae, jeg par
jo Sronett, ©utbet paa."
©en titte ginger ffjutte fig og potbt fig fjern fra benne Srig.
SJîen faa be gire raabte Sitte: „Çbab ffat bi Slffepot, big fatbe?"
„3p", fbarebe nu qbif ben Sitte, „man fatbe mig, pbab petft 3
bitte. 3eg beeb, at pbo fig fetb oppøier, forttebreé ffat, og berfor
jeg titføier: ©er er et £>obmob ubi eberé Sentmer, font meb et
pbmpgt ginb bog ingentunbe ftemmer. ©et bebre bar, bi eitebeé
titfammen. 3eg ei bett gørfte er; jeg bærer iffe gfamnten."
©e ©rb
be beb ret font meb ffarpe ©amber, og fiben fob
ftrap begge £ænber.
—

—

—

SWormoncii.

„(Öobbag, 'Peer Steifen, min gamle SSen ! bu ff'at itb paa Ipoft
arbeibe, fan jeg fee, fibeit bu îommer baabe mebtëeeogmebSDîabœffe!"
„©obbag, SRabrnu« üDîabfen, faa er bet big, og bu er fern
bu feer fo bjeelt raff itb."
men tilbage fra ütmerifa?
at iperrcgub, bjoor bu bog er
„®et troer jeg nof, 'Peer!
®et
en 9?ar, at bit btioer gaaenbc fjer l)jentme font et £rœlbi)r!
gjør mig orbentlig oubt at fee big enbttu meb bin Sebftefaber«
|)at og bin Dlbefabcr« Unttbujer. golg mit iRaab, ffrab alle
bu l)ar bog oift nogle Ijttnbrebe 5Rigs
bine ipenge fammen
baler?
og jeg fCal gjøre en ftor og en rig üDtanb af big paa
ben anben ©ibe af ipaoet."
„31), fan bu oirfelig gjøre golf rige, faa er bu bel fagten«
felo en 3)îanb meb grumme mange ipenge?"
„3eg funbe ibetminbfte Ijaoc occret bet, men jeg ïjar albrig
ønffet mig mange ‘‘Penge; jeg Ijar erljuerbct mig en fimmelff Stig
bom; jeg er bleoen Piormon."
ben ©lag«Snglc fjenber jeg iffe ! 9Jten er bet ba l)eett
„©aa
nøbbenbigt for mig at reife faa langt, førenb bit fan gjøre mig rig?"
tf)i Sanbct f)cr er forbaubet,
„3a, oift er bet nøbocttbigt
men Ijiftoorc er ©ttÖ’S Pelfignelfc obérait."
„iDien Ijoab ffal jeg faa gjøre ocb mine gamle trængenbe gorctlbre?"
„®etn oil ®ub og ©ogueraabet nof førge for."
„©aabatt l)ar jeg iffe forftaaet bet fjerbe 23ub, og bet for
unbrer mig meget, at ber er faa lang en 3$el til bitte 9îigbomme.
®u maa enbelig førge for at faae fpaoet ffaffet afoeien, font
£)u fait ligefaa gobt looe
ffiller mig fra alle bitte |;erligl)eber.
bet Sne fom bet Slnbet."
—

—

—

—

—

—

—

2

'

I

.-"X,

^

22

Manden i Huset.

I

lille

Landsby boede engang for mange Aar siden en
Mand og en Kone.
De to Folk vare aldrig fornøiede, for
Manden syntes, at Konen havde det for let,
og hun syntes
igjen, at han havde det for let. Saa bleve de en Dag enige
om, at de vilde prøve at bytte Arbeide den
Dag: hun skulde
arbeide paa Marken, og han skulde blive
hjemme og kjærne,
koge Grød og passe Koen.
en

Hun gik saa paa Marken,
og han gav sig til at kjærne.
Da han havde kjærnet lidt, blev han
tørstig og gik derfor ued
i Kjælderen for at faae
Noget at drikke; men da han vel
havde faaet Tappen af Øltønden, hørte han et
græsseligt Rabalder oppe i Kjøkkenet.
Han løb op for at see, hvad det
var, men glemte i sin Forskrækkelse at sætte
Tappen i Tønden, saa alt Øllet flød ud og spildtes.
Da han kom op i
Kjøkkenet, saae han, at Soen havde været der inde,
væltet Kjærnen om, og al Fløden laa hen ad Gulvet.
Han
maatte nu hen at skumme
igjen og til at kjærne paany.
Da han saa havde
hjærnet lidt, kom han til at tænke paa,
at han strax skulde have Grøden
paa til Middag; men nu turde
han ikke lade
Kjærnen staae i Kjøkkenet, medens han hentede
Vand til Grøden. Han bandt derfor
Kjærnen fastbag paa sin
Ryg og gik ud efter Vand; men da han bukkede sig ned for
at trække "Vandet
op af Brønden, saa løb al Floden ud af

Kjærnen

og over hans Hoved ned i Brønden; nu havde han
altsaa slet ingen Fløde meer.
Da han saa var kommen ind i
Kjøkkenet og havde faaet Grøden paa Ilden, huskede han
paa, at han ikke havde faaet Koen ud.
Han løb saa
og fik den ud af Stalden; men nu vidste hanikke, hvor han
skulde trække den hen.
Da blev han vaer, at der

groede

noget Græs oppe

paa Huset, og saa trak han Koen der op;
men her faldt det ham
ind, at Koen let kunde falde ned;
først gaaet igjennem 'L'åLjned ad Skorstenen, løb saa ind i
f° r saa kunde haa
lige aabne de matte Øine, soru
—

mig, hjælp mig! kjære Moder!»
Derpaa cftlS
gamle Raadyr sukkede: «Ak, Lam! Lam! mit
Havde du blot adlydt din Moder, saa kunde du
hoppet glad ved min Side.»
'

2>et

at røre

kjære'Lål^
endnu have

Ørbtørorj.
er

forjtfbe,

at

jeune Srenbett,

Duermob er fjelbcit gob.
§@gget uit uære Kogere cttb

potten.

naar

23arnet

er

brufnet.

21

En

Høne

Hønen og
saa
fjernt

saae

Kyllingen.
i høien

At

Sky,

Høgen svævede for at udsee sit Bytte.
«Kom, kom i største Hast herhen i Ly,
At jeg kan eder alle her
beskytte!»
Saa raabte Hønen, og med
skyndsom Hast
De Kyllinger krøb under Hønens
Vinge;
Men een dog, som var en forvoven
Gast,
Ei
kunde'godt sin egen Lyst betvinge';
-Thi nu da Legen var saa rask i
'•1Gang,
y.'-:}'.'-' Tlen sagde: «Moder
hun bestandigt „klukker—
^

—

-jk-Hun altid Verden
mindste. Fare

seer saa

•mørk.‘<g"';trång,N

strax huri

yJe?

til

staae paa mine
egne B een
Moder mi ei mere

en

Da Hønen

nr,

Slog .Høgen

ned og tog deu

Det, var én

.Ynk,

'al ff o r

som

cfte,

,

i. : ?“ Ydl Barnet

Steen

en.

Vil

eu
en

|

-klo'gbltïjnge.

Jammer

nGfffi|
-k

o

5

m

'

Bid'paa Høgens- Tunge.

r—~det-er.;gn,'nsk-’e>vist

-'V'

-

r

gaaer

Ægget klogere

zr&L \

‘

ikke Jrgnger.

-

ring-eagte"3VIotier’-S^Lære.

Sëlvraadighed
à

som

.Kyllinghjertet.
Dog
Biev^Striden ført p'thi just b-sa^ma

-^Kun
l

haard ret.
saa

Jâà den

'

men

—

V nr

I

“

trænger-“':;SS §ï

græd,

.

yfQ

^

ynksomt jukker.

Jeg kan'nok

IT-“'./

fr.enf; i: vrø v-eed'

—

Yilsidst

eiîd-ïïaneii'-vœÆgijp

ßi)Ie.nWg'Mftoltîi-»@fpcn.
ejjn'b|pf^ä -£r~
?

!

:

m .jnutF IRegnBue glinbfebe,
;"y (Snober/ ber
bctf,«blatte..fin ©eunbring^ocer■<behé' <£fjønt)eb;., jnen,:bétme
r^fcute
SRoeè. ncnxbe fun bené
•<StoIt^eb^og^53jib'BiIb,ff§eb. Sjî.egnBrten Be
g^nbte.fnart.' at rofe fig felo -og pralebeinj at ben rbar fmuffere
Vkepb^Scien, bcr cel oar meget ffinn'enbeibg ftöafcnbc^mehf^bog
-aftibTjebebe golf meb een -ogyamme garnifT
iDÉtte^ørte'iS.ofen bag.
oil flet iffe möbfige big,
^
i^M.Seg
ftjojcn^iön|^;jagbe/€?çfèu;
'( T fmifenbe, ibet befri meb bel
rfatçj ^traalcr. i'^f gem,:
4ammefïju%
V. cg
ftraçmar SRegnbuei&bgb, Oi]'ï>pïtï.h£X;ÿ-'
7}.
Sien forfængeligt bgi tttafneårnerige
kfjenber.mangen/läahg;
idffe Silben jif ~,fm Stfffc Àa fil&IÉBH? Ser'lt
p
iberfor^ogfad fun
:

<

;

'

■

—

-

■

-^Billigt,-rarben of.t|yiu bfeli3 -fjentorri|-f

'^£Z

»_

.•

-

■îé’&JS

''

:
v »y

^

Wmß

: :

.♦.féiSÆf-..»-.

•

-

-,

ym-sy-y
iSA--,-:

-va,.-.

-

■

22

Manden i Huset.

I

lille Landsby boede
engang for mange Aar siden en
Mand og en Kone.
De to Folk vare aldrig fornøiede, for
Manden syntes, at Konen havde det for let,
og hun syntes
igjen, at han havde det for let. Saa bleve de en Dag enige
om, at de vilde prøve at bytte Arbeide den
hun skulde
en

Dag:

arbeide paa Marken, og han skulde blive
hjemme og kjerne,
koge Grød og passe Koen.
Hun gik saa paa Marken, og han
gav sig til at kjerne.
Da han havde
kjernet lidt, blev han tørstig og gik derfor ned
i

Kjælderen

•

for at

faae Noget at drikke; men da han vel"
havde faaet Tappen af Øltønden, hørte han et
græsseligt Ra- f
balder oppe i
Kjøkkenet. Han løb op for at see, hvad det?;
var, men glemte i sin Forskrækkelse at sætte
Tappen i Tøn-^
den, saa alt Øllet flød ud og spildtes. Da han kom' op,i?S
at Soen
Kjøkkenet, .saae..lian,
havde- været derinde^,;
væltet Kjernen. oiffy og’ al Fløden laa hen ad Gulvet.
Hap»;;
maatte nu hen at.'skumme
igjen og til at kjerne paapy^j
Da han saa Havde,
kjernet lidt, kom han til at tænke, paäjgj;
at han strax skulde have Grøden
paa til Middag; men nu turde';
han ikke lade
Kjernen staae i Kjøkkenet, medens han hentede :Vand til Grøden.
Han bandt derfor Kjernen fast bag
paa sig%
Ryg °g gik ud efter Vand; men da han bukkede, sig'ned fprs
at trække Vandet
op af Brønden, saa løb al Fløden ud af
Kjernen og over haris Hoved ned i Brønden ; nu havde han
altsaa slet ingen Fløde meer. Da han saa var kommen ind i
Kjøkkenet og havde faaet Grøden paa Ilden, huskede hap
paa, at han ikke havde faaet Koen ud.
Han løb saa
og fik den ud af. Stalden; men nu vidste han ikke, hvor han
skulde trække den
hen; Da blev han vaer, at der groede
noget Græs oppe paa Huset, og saa trak lian Koen derop;
men her faldt det ham.
ind, at Koen let kunde falde nèdjAÇ
derfor smed-han Tøjret ned ad
Skorstenen, lob saa ind i r
Kjøkkenet og bandt sig Toiret om Benet,
for saa kunde han
jo mærke, naar Koen faldt. Saa gav han sig da ti) at roré
i Grøden; men da han havde staaet der
lidt, faldt Koen rel.
og trak i Faldet Mandent op i Skorstenen. Der hang nu Man
den et Stykke oppe i-Skorstenen
og Koen et Stykke oppe
fra Jorden, og ingen af dem kunde komme videre.
Endelig kom
Konen fra Marken, hun skulde
hjem og have Middagsmad;
dår-hun seer Koen hænge der, løber hun hen
dg skjærer
Strikken over,
for hun vidste, jo ikke
noget af, at Mandep
hang ved den anden Ende. JYiemMa nu Strikken gav los, saa
faldt Manden paa4 Hovedet ned i
og var død.
Hun
:

“

'

,

.

~

-—

—

Gården
/

T

-

23

©en

fitiîîie ©reiig.

:

p'

-

Gtr ©rcng, font î)<ibbe fect, at man lagte et Sagen unber et
Sfommetrac for at opfamle Slontnter, nciar inan rtyftebe bem neb
af ©ræer, faaè fibcn et ©roc, fulbt af ©pùrüe. Statt ffynbte fig
ba at fane et Sagen, font tøan ganffe forfigtig ubbrebte paa famme
Sftaabe; berpaa rqftebe [jan i ©rœet, bet bebfte Ijatt funbe; tnen
©purocne
floi bereê S3ei.

'

.

—

-

'

©en ôoune Sens.: t?
Senê car 3:jener IjoS en Dfficeer i\2Iafborg; tnen tjan nar"
Ên ©ag fîulbe liait
en bonen Snrigt, font iffe gab bcftille 9?ogct.
ïtanfe og borfie fin tperreê Slæber; fjan tog ba ©panffroret og
Surften tiüigcmeb Slæberne og gtf ub i ©angeit, ijoor t)an pfeiebe
SDJctt ba faa I;attë §erre '-en ©imeë ©ib
at ubfore bette SIrbcibc.
efter gtf gjcnncm ©angen, flob 3enê og gabebc ub ab SSinbuet og
■fjaobe enbnu iffe rct begpnbt paa, fjnab fjan ffutbe. ©a btco £)f
f.ceren üreb, tog ©panffreret, fom taa paa Sorbet, cg gan Séné-et :
ipgtigt 9îap af bet ooer Waffen. ,,2Iu, au!" raabte Senê, ,,f)Oor<
for fia a er ©e mig? 3eg Ijar jo Ongenting gjort."
„9îetop.bepf^,:
for flaacr jeg big, bin bonne Srabat!" foarebe Dfficeren^ r feu ; ïr i
iffe i min ©jenefie for at gjore Sngenting, men faaer Soffog Son
.r .
for at befrillc 9îoget.• ©et tnaa bu albrig glemme!"
.

,

„

;

,.

‘

—

—

•

i

To

Hanekyllinger.

«Ei!» sagde den ene Hanekylling,
«Der ligger et Korn, see det ta’er nu jeg!»
«Nei!» sagde den anden Hanekylling,
«Jeg saae det først, og det tilkommer mig!«
«Hvad!» sagde den første rød i Panden,
«Du ønsker maaskee, at vi skal slaaes?»
«Aa ja saamænd,» gjensvared’ den anden,
«Lad see kun, hvem der er stærkest af os!»
«Nu vel!» «Ja vel!« «Korn kun!» «Ja vist!»
Og saa gik det løs, der flød Blod tilsidst;
Nummer Eet maatte flygte til Hønseleiren,
Nummer To gik drabelig af med Seiren ;
Rask bøied’ den Næb, hvor Kornet laa;
Den saae, og den saae :
Ja saa var det en lille Stump af et Straa!
—

Gaade.

skjønt, skjøndt
men
Taget er
hvad
veed
ikke,
—jeg rigtig skal
jeg
grønt, og'Skorsteen
Loft
om
om
og om Port
Vinduer,
Dør,
sige om den og
thi Alt er saa
som
bør
det
ret,
jeg
jeg kan ei fortælle

Jeg kjender

Husene

ei

en

Stad, hvor Alt

staae i Rad.

Ei Mure

er

saa

man

seer,

—

—

—

smukt og

saa

stort.

det meest er i
voxe der Blomster iflæng;
rede
Folkene
færdes
Husenes Top, at
sig Seng; de flyve
og
Beboerne
more
fra Gaden derop.
sig tidt med Musik
Paa Gaderne

—

—

de

juble

i høien

Sky

—

den grønne By.
Hvad hedder vel

vist næppe behov at
hedder den grønne

Den Gave de af Vorherre fik foruden

Byen?

nævne

Du

gjætter

Navnet

—

nu

det

og jeg har
jeg det: den

let,

siger

....

Ør&fprog.
©ag efter fommer ttjnbt 251.
33øi ©renen, imebenS ben 'er ung.

£oab man i Ungbommen ncntmcr, man i SUberbommen iffe gfemmert
Opfert ei til imorgen, fpab bu ligefaa gobt fan gjøre ibag.

23
blev

græsselig
de

byttede

bedrøvet
mere!

derover,

—

men

siden

den

Dag

aldrig

©en

-fovtöiülct

uartige Unge.

©îober lyovte fit ©arn beftanbig ffraale og
„§bab mangler bu bog, bu føbe ©farn, bet maa bu mig
cn

ffrige.
enbelig fige?

§ar bu brambt big, [tobt big-, Ijar i ©tao en bu
elffocerbige ©ige? JIMl bu l)aoe libt Autoer, bet
jr bog faa fuubt, bet maa bu mig enbelig uge?"'
en
©?cn ©arnet bleu ocb, bet ffraalte og ftreg, og ber uar
©raaben
ftor (Slettbc, tl)i ©îobcren l)un oar af Slngeften bleg, og
onbt, min lille,

9

paa
tene

2)2arfen/og

tfÅ

^f#r,^|)oebebr
F

0

b,
er

Jaffc,^ pi3^ee,

©trup

og

!tlle e ' £s

111111

og gigerne banbt fpoftfranbfe’ yâ
? §0ab
©ige: „DJ?en lille ffttelé ffutbe bog ogfaYT #9 Snut
ba
løb
geh ^
(og meb lille 9îie£ë meente ljun fDîiôfen). Ipun
:
pluffebe nogle ©rambenclber, og af bem banbt ljuu en $ranbë,til
fom f)un fiang paa Çofioognen. Cibt efter fom ©iéferne l)en
IJogntn; ben Sne greb firanbfen og foingebe ben, ibct ljan.raabte: ;
„§ei, ftopfa, banbé meb min SMbefranbé!" og alle be anbrcjil
©maafolf banbfebe nu om ©egnen, ba golfene fjerte Uaéfet ljjcm.j
'

-

24

Den

«Moder, Moder!

saa

dog gjør!

Bare

strax,

han bør.»

som

Trodsige.
jeg

syg

Lægen dog

er;

o, hvor

■—

kommer

her

og

ondt det

hjælper mig

»Ja, lille Kjære! han kommer vist strax og giver dig
«Nei, Moder! jeg tager ei dette Slags; jegspyt-

Medicin.»

ter den ud

saa

«Fy,
god;

et Sviin.»

som

lille Ven!
den

vær

hjælper

ei

dog

slem; Medicinen

saa

snart dit

Helbred frem

og

dog

er

kjøler

dit

hede Blod.»
Men ikke det

bad.

hjalp, at Moderen stod og tiggede, truede,
sig bevæge lod; thi Trods paa hans

Ei Sønnen han

Pande sad.
Først da Kræfterne vege bort, tog han, hvad man ham
Men Medicinen da hjalp ei stort, den Trodsige gik i sin Grav.
gav.

Jeg

kjender

en

Gaade.
Stad, hvor Alt er

Husene ei staae i Rad.

grønt, og Skorsteen

sige om
jeg kan

Ei

jeg

—

skjønt, skjøndt
men Taget er
hvad
ikke,
jeg rigtig skal

Mure

veed

saa

man

seer,
—

den og otn Dør, om Vinduer, Loft
ei fortælle det ret, som jeg bør
—

og om Port
thi Alt er saa
—

smukt og saa stort.
Paa Gaderne voxe der Blomster iflæng;
Husenes Top, at Folkene ferdes og rede sig

Seng;

de

fra QcAen

med

Musik

de

juble

derop.

i liøien

Beboerne

—

Sky

—

den grønne By.
Hvad hedder vel

vist næppe behov at
hedder den grønne

more

sig

tidt

det meest

er

i

flyve
—

den Gave de af Vorherre fik foruden
_

Byen?

nævne

Du

gjætter

Navn--

.

det let jeg det: den
...

4

:

.

1

'

.

Sag

£)rb|ptog.

efter Tommer ttjnbt Øf.

Øøt ©renen, imcbenS ben Ir ung.
Saab man i Ungbommen ncmmer, man i Slfberbommen iffe gfemmcti
fan gjøre ibag.
et tif imorgen, fpab bu' figefaa gobt

Ojjfcet

25

tDaitflie JFolHe|ttøu.
STrotbfoIfetê Øprinbetfe.
Spttanb fortætteb: ©engang ba 33orperre nbftøbtc be
fatbne (Sngte af Simntcten, fatbt nogle af bem neb faaa ipøiene, og
be btebe £oifotf etter, font be ogfaa fatbeb, iBjergfotf; attbre fatbt
neb i (Sttemoferne, og be bteoe (Éttefotf; atter anbre fatbt neb i
©aarbette, og be btebe ©aarbboere etter ©aarbboniéfer.
1.

3

©ag oitbe ©oa oabffe fine töorn oeb en Sitbc. ©a
SBorperre ptubfelig paa pcttbc, pooroocr fjmt bteü forftrceffet
tftu fpurgte
og ftjutte be SSørn, font enbnu iffe oare oabffebe.
©ertit
oare
©ørn
ont
alte
foarebe
per titftebe.
penbeb
SBorperre,
at be
at
faae,
berfom
pan
tßrebe,
pané
unbgaae
3a,
for
pun
at
pabbe
iDîett
oare
t)un
iffe
poab
Sßorperre fagbe ba,
oabffebe.
og i
ffjutt for t)am, ft'ntbe f)erefter oære ffjutt for SDÎettneffene,
i
be
itrenetöorn
SSjergette,
ffjutteb
og
famme ©titnb forfoanbt berfor
og fra bem nebftammc atte Uttberjorbiffe.
2.

©tt

fatbte

—

—

gort œt-tin g

er

om

Stliéfen.

faft ingen ©aarb, t)üor 9ttt trioeo og gaaer oet
fra tpaanben, uben at ben jo par fin Sîiêfe, fom tager bet ioare,
3fær er bet gobt for gigerne i Sjoffenct og Sartene t ©tatben,
at ïïiiêfeu er betn gunftig ;
tpi ba f'unne be gaae tibtig titfengé
og bog fætte 8ib tit, at 9ltt ffaaer rebe for bent næfte Sftorgen.
iftiéfen bærer SSattb og fcier Sjøffcngutoet for gigerne og ftrigter
£>eftene i ©tatben for Sarten, men ftrafrer ogfa a poer Uorben,
ber monne begaaeé.
©æboantig gaaer pan ftæbt i gretc^tøber
og par bertit ett fpibé, røb iptte; men for tOtiftetObag bærr. gan.
en runb ipat, faatebeb fom tSonbcn.
1.

©er

er

;

.

,

2.
§oë en ©aarbmanb ffutbe bet fibfte Cæé Sorn penfeé
SDÎarfen, og ber ffutbe oære £>oftgitbe om Stftencn. ©aSar
og tßigernc baubt ^øftfranbfe paa 23farfen, fagbe ben ene
Çige: „fOfen titte fftieté ffutbe bog ogfaa paoe en Srattbé!"
(og mcb titte tftieté meente putt tftiéfen). ipun tøb ba pen og ;
ptuffebe nogtc iBrænbenetber, og af bem banbt putt en Sranbé,fom pun pang paa Çoftoognen. £ibt efter fom tftiéferne pen til
.‘Jognen ; ben ©nc greb Sranbfen og foingebe ben, ibet pan raabte: ©

paa
tene

„$ci, popfa, banbb mcb min fMbefranbé!" og atle be anbre-,
©maafotf banbfebe itu om 23ogncn, ba gotfene fferie fjæéfet pjem.
-

-

'

'

;-

26

»

£)m aïftenen bar ber Sijftigïjeb i ©aarben, og golfenc banb»
febe î)ele hatten, faa at bc gif førft tit 9îo tjen ab borgenen,
©a Çuuêbonben nu baagnebe efter ©öiren, bar ißigen iffe oppe,
og pan git ba tjen for at tatbc paa peube; nten puu bar iffe i
©er im ob taa pitn og foo nebe i ©aarbeu paa en
fin ©eng.
giet, font bar tagt tb œr 3 ober Srønben.
3.
(Sn Stanb, fom boebe i et £mu8, pbor en Stîiôfe pabbe
brebet fin ©pog bet bibt, beftuttebe omfiber at ftptte ub og tabe
Sttterebe bare flere ?œb gtpttegobë
pant btibe ber alene titbage.
bortfførte, og bet fibftc Steg, font meeft beftob af tomme Satter og
anbet ©ligt, bar atterebe fcerbigt, ba Stauben titfœïbigbiiô btiber
Seb faatebeé at
; Sîigfen baer, font fab i en Sotte paa Sogneu.
fee bia-ntTE ffTptning bære forgjæbeé, blcb Stauben faare itbe tit»,
de fé&i n,en 9tiéfcn gab fig pjertetig tit at tec, ftaf §obebet op
"
" oî iba 9 !
fat> bc:
den grønne
.
Hvad liedder vel Byen? Du
den
det:
det
let
jeg
gjætter
-

%.

vist næppe behov at
hedder den grønne

..

nævne
.

Navn;

——

1

Orbfprog.
Sag efter fomtiter tpnbt Øt.
Sot ©renen, imebenë ben 'ev
Snab

øpfæt

et

ung.

Ungbommen nemmer, man i Sttberbommen iffe gtemmert
;
tit imorgen, pbab bu tigefaa gobt fan gjore ibag.

man

i

.

25

SanfKe itøUufap.
©rotbfotfetë Dprinbetfe.
3pttanb fortatteë: ©engang ba 23ort)erre ubftcbte be
fatbne (Sngte af Çimmeten, falbt nogle af bem neb paa §oiene, og
be Mene fmfoïf "etter, fom be ogfaa. falbeë, SSjergfotf; anbre falbt
neb i Grüemofeme, og be bleoe éttefotf; atter anbre falbt neb t
©aarbene, og be bleoe ©aarbboere eller ©aarbboniëfer.
1.

3

2. <Sn ©ag bilbe Géra babffe fine S3orn oeb en Sitbe. ©a
fatbte 2?ortjerre plubfelig paa Ijenbc, tjborober ljun bleu forffraffet
9îu fpurgteog fîjulte be 23ont, fom enbnu iffe oare uabffebe.
©ertit
aile
oare
om
23ent
foarebe
ijeubeë.
Ijcr
tilftebe.
23ort|erre,
for at unbgaae tjanë 23rebe, berforn Jjan faae, at be
tiun 3a,
SHÎen SJorïjerre fagbe ba, at |bab jjun Ijabbe
iffe oare babffebe.
—

og i
fîjuft for f)am, fîulbe greffer bare ffjutt for SDÎenneffene,
i
be
urene
Sont
©tunb
23jergene,
og
ff'jultes
forfoanbt berfor
famme
og fra bem nebftamme alte. Unberjorbiffe.
—

gortœtlinger om Sîiéfen.
faft ingen ©aarb, fjoor 2ltt tribeë og gaaer üet
fra Çaanbeit, uben at ben jo Ijar fin Sîiêfe, fom tager bct ioare,
3focr er bet gobt for gigerne i Sjøffeuet og karlene t ©talbcn,
at SRiôfen er bem gnnftig; tlji ba funne be gaae tiblig tilfengS"
og bog fatte Sib tit, at 2llt ftaaer- rebe for bem nafte SDîorgen.
Sîiéfen barer 23anb og feier Sjøffcngnlbet for gigerne og ftrigter
Çeftene i ©talben for farten, men ftraffer ogfaa ijocr Uorben,
ber monne begaaeë.
©abbanlig gaaer fian ttabt i graae Staber
og tjar bertit en fpibë, rob £)ue; men fer üUîiffelêbag barer tjau
en runb £>at, faalebeé fom tBouben.
1.

©er

er

2. Çoê en ©aarbmanb ffutbc bet fibfte Çaë Som tjenteë
-Karten, og ber ftutbe bare £>øftgitbe om Stftenen. ©a Sar«
og gigerne banbt §>øftfranbfe paa 2)?arfcn, fagbe ben ene
tßige: „IKen titte 92ie 16 ffutbe bog ogfaa t)aoe en Sranbé!"
(og mcb titte Kieté meente Ijun Kiéfen). $un tøb ba Ijen og
pluffebe nogtc iSranbenclber, og af bem banbt t)uu en Sranbë,
fom fjun fjang paa Çoftbognen. £ibt efter tom Kiëferne tjen tit
tjognen; ben Gnc greb Sranbfen og foingebe ben, ibet t)an raabte:

V

paa
tene

„tpci, tiopfa,

©maafoïf

banbë

banbfebe

nu

mcb min Kelbefranbë!"
om 33ogncn, ba Soliene

og

atte be

'

'

•'

■

anbre-,

fjerte itaéfet tjjcm.

-

F

Om öfteren tar ber Spftigbeb t ©aarben, og ^offene banb
febe bft e batten, faa at be gif forft tit So ben ab borgenen,
©a ÇmttSbouben itu baagnebe efter ©ttren, bar fßigen tffe oppe,
og f)an gif ba ben for at fatbe paa benbe; men b«n bar tffe i
fin Seng. ©erimob faa pnn og fob nebe i ©aarben paa en
fjfef, fom bar lagt tbærS ober Sronben.
Sn fSanb, fom boe&e i et £ntuS, fjbor en Sisfe bobbe
fin Spøg bel bibt, beffuttebe omfiber at ffptte ttb og fabe
barn bfibe ber' afene tilbage. Slfferebe bare ffere 8a:S glpttegobs
-bortfjørte, og bet fibfte SceS, fom mceft beftob af tomme Setter og
anbet Sligt, bar afferebe fœrbigt, ba Sîanben tiffoefbigbiis bfioer
SiSfén baer, fom fab t en Søtte paa Sognen. Seb faafebeS at
fee ben befe Sætning bære forgjæbeS, bfeb Sfanben faare ifbe- tif
mobe; men Sisfen gab fig bJA'tefig tif at fee, ftaf §obebet op
af Sotten og fagbe: „Si ffptte nol ibag!"
3.

brebet

4.

©er

SJÎorffab af

bar

i

en

©aarb

gigerne

og

gjore bem

engang

at briffe

en

Sisfe, fom bobbe fin

affe be

SfjefmSftbffer,

ban fttnbe finbe paa, fjborober be tif ©jengjæfb nu og ba gab batn
Sige for Sige. ©if famme ©aarb fom ett ©ag en jpbff Stube
pranger, fom bien ber hatten ober.
§att bobbe meb fig ett
uafminbefig ftor Stub, fom om Satten bfeb fat inb i Stafben,
bbor Sisfen opbofbt fig. ©a Sis faae ben ftore Stub, fif bon
Spft.tif at ribe paa ben og frøb op paa bens Spg; og fom bon
fab ber, fanbt bon paa at briffe ben paa affe Sfags SSaaber, faa
at

ben bfeb

urolig,

reb

fig

føS og løb meb Sis paa

Snggen

ub

27

i ©aarben.
®er tecbe ben fig faa ubænbig, at Sité bteb bauge
for at fatbe af og gao fig berfor tit at brrete, bet- bebfte fjan htnbe.
tßigerne, font oaagnebe oeb benne Samt, fom ba ub i ©aarben;
tnen bc oitbe iffe fjjretpe tjam, be to tjam ub og fatbte fjant Çinfe
Sten ncefte
bcen, forbi fjan tjabbe faaet fit ene Seen forftaaet.
©ønbag, ba ißigerne flutbe tit ©itbe, liftebe Stis fig tit at fbærte
-bent i Slnfigterne, uben at be ntærlebe bet, fjborooer be btebe ub
teebe af 21 tte, ba be oitbe træbe inb i Dattbfen.

5. ißaa Doftegaarb flat ber fortjen fjabe beeret en „bette
9iitö", font bragte Stjffe tit £mfet. Sten man forfømtc ba tjcttcr
albrig nogen Stftcn at bringe fjant fjané Sopfntb „©øbgrøb" nteb
@tt 2tfteu tjabbc ißtgen lomme! ©morret
@ntør i ub i ©tatbeu.
oet bijbt ueb i ©roben, og 9îië, font troebe, at Ijun tjabbe gtcmt
bet, bleo faa brcb fjerooer, at tjan tob ©roben ftaae, gif tjen og
£>a fjan
breb gaffen ont paa en rob So, bcr ftob i ©tatben.
imibtertib bteb futten, gao tjan fig bog i 8ag nteb ©roben, fanbt
©morret og fortrøb ba fin ©jerning.
Çatt tog berfor bett bøbe
So paa fitté ©futbre, bar ben ober Stjeu neb i en ©tatb i 3eré
marl og tog i benê ©teb en anbett røb So, fom ganffe. ligttebe
ben bøbe og fatte beu i Doftegaarbb ©tatb.

'

,

6. tßaa eu ©aarb i Srobft bar ber en Siibfe, font f'igebe i
alte be potter og ißanber, ber ftobe paa Stben; men eitbmt tjaobe
be atbrig fjørt tjaut tale et Drb.
gotfenc i ©aarben oitbe gjertte
bibe, out Stibfen fnnbe täte; og faa engang, ba bcreS ©o tjabbe
faaet ©rife, men een af bent bøbe, faa tagbe be bett bøbe ©riib i
Dm Süibbagen lom ba
en ©rtjbe,
font bar fljtbt nteb Sanb.
i
ogfaa Stigen og flutbe fnttfe
©rljbernc; men ba ben lom tit
©rifen, ftog ben jamberne fantmen af gormtbring og fagbe: „Sio
tjaar a reft møj i ©aren, aa tamg Ijaar a tombe, nten faant en
fßotö tjaar a aatter fifjt førn: ijMé, tjaa bo £xtar? ißotb, tjaa bo
2)mu? ^ßotb, tjaa bo Stieb? i)5øté, tjaa bo Sien? Stei, faaut en
îj3otb tjaar a aatter fitjt førn!"

7. ‘’Paa Dçïjotm oar ber engang en Sîibfe, og bet bar ©fil
ber ftaa ©aarben, at Ijber ißige tjabbe fin So at ftaêfe. ©n ®ag
tøb Sîib tjen tit Siubuet og raabte tit een af gigerne: „©ftjitb
big ub, ait Ijbab bn fan; ttji bin So tjar faaet Satb!" Slien ba
Ißigeit fom i ©tatben, gab Siib fig tit at tee; ttji Ijan oitbe tjotbe
‘tßigett bleo fortrtjbetig tjerober og gab Stib et
Sigen for Siar.
gobt Siaffebrag nteb en Sftøggreb. ©aa gif Ijittt inb og fortalte,
tjoortebeb fjun bar bteben narret og føiebe tit: „Slien faa gab
jeg Siib et orbenttigt Staffebrag!" Slien Siib raabte: „®ct er
„SSift gjorbe jeg iffe", fagbe
ilte fanbt, ttji bu gab mig tre!"

28

$igen, „jeg gab big fim eet." „So oift gjorte bu faa", fagbe
„tt)i ber bar tre ©rene paa ©reben!" Stien 9îiê fjebnete
fig; ti)i om borgenen funbe Sngen finte tjenbe i fyenbcé ©eng.
©erintob taae fjutt og fob ncbe i ©aarben
paa en ©tige, fom bar
tagt tbcrrô ober Sronben. Stianbcu ffpnbte fig ba i at ©tittjeb
at faae ©aarbëfarfett
fat, og te tog ©figen met f3igen net af
SSronben; men bar tjun baagnet, faa bar tjun bcftemt turntet i
tBrønben. ®et bar Siiêfen, ber paa benne SDÎaabe tjabte bittet
tjebne ©potten.

8.

®cr

Siiëfe paa en ©aarb i Spltanb ; tjait fif
tjber 3tften fin ©rot i orbeuttig ®ib ; bcrfor tjjatp fjan ogfaa baabe
Sart og ißige og faae paa
.futuébonbcné ©ebfte i attc tOiaaber.
©ngang bar ber tommen en ffatfagtig ®reng i Stjenefte paa
©aarben; t)an fogte attib at gjøre ïïiië fÇortrceb, faa titt t)an funbe

tomme

bar

en

afftcb bcrmcb. ©n Slften fitbc, ba Sttt bar fommet tit 9îo
©aarben, tog îfîië fat paa fin titte Strrcbaffe og ffntbe nit tit
at fortære fit Stftenémaattib.
®a mærfebe tjan, at
SDrengeit tjabbe
ffjntt ©morret paa SButtben for at narre 9îië tit at fptfe ©roben
forft og fiben finbe ©morret, naar ©roben bar fpiift.
®erfor
tænftc t)an paa at gibe ®rengen Sige for gige og
gif 0 p paa
taa
Coftet, tjbor ®rengeti og Sarten
og fob i famntc ©eng.
®a
tog fjan forft ®pneu af bem, og ba tja ti nu faae ben titte’
®reng
paa

'

lange Sari, fagbe Ijan: „©taflet og ßattg
biéfe ørb Ørengen üeb Seltene ncb til Sar
Sßu gif Ijan op tit fpooebgja'rbct, traf Ørengen atter op'
lettci,
ttteb famine Ørb, og ba bet ilfe, iljoorbatt peut enb bar fig ab,
oilbe Iplfes, at Ørengen limbe blibe ligefaa lang font Sarien, faa
ben
bleo lian üeb at trælle Ørengett op og neb i ©engen inbtil
i SSinbueélarmen,
Irøb
træt
oar
berfor
op
Ød
og
pan
Ipfe Øag.
9lid
l)Dor fiait fatte fig ttteb Seltene itb af Sinbuet. 9)ïen faafomba ben
alle
©aarbljititbcu,
er
faa
begtjubte
Çmnbe,
fen
fortabt af
faae pant, at gfoe, poilf'et faalebeé fornoiebe 9îië, efterbi bog §mn
bet anbet
ben ei fnnbe itaae fjant, at pan ftal bet ene Seen efter
©lu
ben
ben
ißubfelanl!
nb efter ben, brillebe
og fagbe: „©lit mig
uar Ørengen oaagnet og liftebe
Smiblertib
ben
fßttSfelattl!"
mig
men bleu
fig bag paa fjant; og font 9iib nllcrminbft tænlte berpaa,
neb
üeb meb fit: „©lit mig bcit fßitbfelanl!" ftøbte Ørengen pant
!"
ammen
tut
raabte:
allef
„@ftt fjant
i ®aarbeu til Çitnbcn, ibetpan
af ben
og traf üeb

oeb ©ibett

ulige!"

ferne poa Sattbring.
Smaauiéfer, be unbe« eiSRo, gorbaufet porte ben .jjcrremanb,
SU Øliøferne fra bet pete Sanb
Stet Stigen par nu ben gamle Sro,
Sig panbe bofat i @gnen;
Sit SijlÉe be bringe tit §ufet;
Sit Øtisfebpen pan brog paa Stant,
Seto paøfer ffiouben fin §eff og So
tit
§am fulgte ipreeften og Segnen.
Stufet.
SDtoft
Cg ffaffer fig

De

arme

gorjagne, fotbreone fra ffip og tit ffip
gorgjceDe« be føge om .§uu« og £p;
Se ton ci

Oplivningen tante,

got Søger og Særbom i Sfjut
Dg btinfe for Soten« Straate.
Sttt

gra
St

be

tpe

maatte be tpéftp Smaa
Steb og tit Steb forjagebe gaae,
at

Sa Diebe« fpnfet af ißreeft og Segn;
fflaa SØlurette gjorbe man Sorfet« Segn,
Stt @ngte bern ffutbe beffptte;
Sa jamreb bet trinbt i ben pete @gn;

optebe,

Saa tom be en Ølat tit en ffip, ber taa
gorfalben mibt paa en fjebe.

Spi

Ser fjenbte man ei tit Stolegang;
Sen« Sufe Dar fntaa, ben« ®abe trang,
Sen« golf »antunbigt og ftønet;
3 Stuer og Samre Spinbetocen pang
Og tptt taa paa ^piberne Støoet..
Ølu ftaffe

bejtnuénitbe

ffiruu«,

Dg følurene fatbt onerenbe.

længe

tjjemtigt Sfjut

Ser ftutbe reife« et Sfotcpuu« ;
iøiau bragte Sømmer, man bragte ©ruu«,
Sølen fficcrtet fit ingen Sube,
Set tnrmeb i ©runben meb Stut« og

ba maatte

ffiaa ffianbring

om

Øiiøferne ftptte.

maatte be atter gaae;

3 Stolen fenbte« nu ffionben« Stnua,
Stf Snoten natte« be Støne;
Smaaniéjerne peb i pner en ffiraa,
Se turbe ei længer tøne.
paa 3orb,

Og pnor^ié føge, i Spb og i Ølorb,
Sr att/oet ©amte foranbret.
3 Suggen Di fee bet mptbrenbe Spor,
Sont nifer ben ffiei, be par nnnbret.
—

30

Eortællinger
1.
en

Ellefolkene, Heifolket

om

Ellefolket boer i Ellemoserne.

gammel

Mand med

en

sid Hat paa

Manden
Hovedet.

m.

seer

m.

ud

som

Ellekonen

ung og forførerisk at see til, men bagtil er hun huul som
For hende have
unge Mandspersoner besynderlig
at tage sig ivare; thi hun er
vanskelig at modstaae, og dertil
har hun en
Strengeleg, som ganske bedaarer deres Hjerter,
naar hun rører den.
Ofte kan man see Manden ved Ellemoser bade
sig i Solens Straaler; men kommer man ham
altfor nær, da
udspiler han sine Kjæver og puster paa Folk,
hvilket foraarsager
Pestilents.
er

etDeigtrug.

Sygdom

Qvinderne

og

ere

hyppigst at see i Maaneskin; der dandse de deres Runddands
i det høie Græs med saadan Lethed
og Ynde, at de sjelden
faae Nei, naar de
byde en rask Ungkarl Haanden.
Ogsaa
maa man vel
vogte Qvæget, at det ei græsser, hvor Ellefolket
har været ; thi naar et Kreatur kommer
paa et saadant Sted,
da overfaldes det af svære
Onder, paa hvilke man alene kam
raade Bod ved at
give dem en Haandfuld St. Hansurter at
æde,

som

ere

plukkede

St.

Hans Nat Klokken tolv.
Saa
de kunde tage Skade af at bianQvæg, der er særdeles stort og af en
blaaFarve. Saadanne sees undertiden
paa Markerne at slikkeDuggen af Græsset; thi deraf leve de.
Men paa det ovennævnte Onde kan Bonden
dog raade Bod, naar han, førend
han lader sit Qvæg løs,
gaaer tilEllehøien, sigende som saa:
«Du lille Trold! maa jeg
græsse mine Køer paa din Vold?»
thi naar det da ikke
forbydes, kan han være
kunde det vel og hænde,
des med Ellefolkets

at

rolig.

2. Ellefolk under Ovnen.
I den nederste Gaard i
Lille-Rise paa Ærø boer der Ellefolk under Ovnen.
Engang
kom en lille Ellepige til Konen der i Huset
og bad om at
laane en Sax til at skjære sin Brudesærk med.
Da Konen

hørte,

at der skulde være
Bryllup, fik hun Lyst til selv at
med og lovede derfor
Ellepigen Saxen tillaans, naar hun
vilde lade hende see, hvordan det
gik til ved dette .Bryllup.
Ellepigen anviste da Konen, at hun skulde
ind i Ovnen
være

gjenuem en Revne, som var derpaa,
hun endelig ikke maatte lee, thi da
forsvinde for hendes Øine.

kige

men

advarede

vilde den hele

derhos,

at

Herlighed

Da Bryllupsdagen kom, gik Konen til Revnen
og kigede
ind i Ovnen.
Der saae hun da det hele Gilde, hvorlunde
Ellefolket sad tilbords i Kisteklæderne og lod 01
og Mad
Men da skulde det just skee, at der
smage sig.
yppedes
Trætte mellem to af Gjæsterne, hvilken gik saa vidt, at de-

31
Der droges de ved Haarene, indtil
sprang op paa Bordet.
uforvarende tumlede ned i Suppefadet, hvoraf de ganske
slukørede krøb op igjen.
Og da nu hele Selskabet lo ad disseto Helte i Suppefadet, kunde Konen, som stod
paa Kig, ikke
heller bare sig; men i samme Stund var det Hele forsvundet.
Det samme Ellefolk blev engang saa fortørnet paa to
Piger, som tjente der i Huset, at det om Natten tog dem ud
af Sengen og flyttede dem hen i en afsides Stue, hvor man
efter megen Søgen fandt dem i dyb Søvn, da det var langt

begge

over

Middag.

I en Høi paa Rønnebæks Mark boede der Høifolk.
3.
De kom tidt ind til en Gaard i Rønnebæk og laante saa eet
En Dag kom de der og vilde
og saa et andet Huusgeraad.
laane en heel Deel slige Sager paa een Gang; Konen i Huset
syntes, det var vel meget ; men saa sagde de, at der skulde
være
Bryllup hos deres Folk. Hun lod sig forstaae med, at
hun nok kunde have Lyst til at see noget af den Stads, og
det lovede de hende ogsaa:
Veien til Kirken gik just lige
igjennem hendes Stue (for Gaarden ligger paa den lige Linie
imellem Høiene og Kirken) ; men det vilde koste hende et
Ørefigen, sagde de. Ja, det fik nu saa være, meente Konen,
hun vilde dog nok see Stadsen.
Som hun nu med sin Mand
og sine Børn Dagen derefter sad i Stuen, og Børnene sad om
deres Nadverfad, saae hun ogsaa Bryllupstoget gaae igjennem
Stuen. Brudgommen red paa en Vædder med tre Been og en
Stump. Hans Vei faldt lige tvært over Grødfadet, men som
han red over det, kom Vædderen til méd Stumpen at sparke
til det, saa det væltede, hvorover Konen brast i Latter.
Hendes Mand, der Intet saae og ikke begreb Grunden til
hendesLatter, blev vred og gav hende etørefigen; og da hun
efter det skulde see sig for igjen, var Brudetoget forsvundet.,
skal hver Aften have staaet
kunde da see Troldene sidde derinde
En Aften kom de
om et Messingbord og gjøre sig tilgode.
De sendte derfor Bud ind til en Bondetil at mangle Brød.
gaard, om de ikke kunde faae noget at laane. Jo, det kunde

4.

paa

ved

Hadshøi

Ildstøtter, og

Slagelse

man

gjerne. Saa lidt efter kom de til at mangle Pølse, og saa
Men dette havde
skikkede de Bud igjen og fik ogsaa Pølse.
Folkene i Gaarden længe godt af, for Velstand og Lykke
fulgte dem fra den Tid.
de

5.

I Holme By ved Aarhuus
Bondekone i sin Dør, da en lille, spidspuklet

Høifolket laaner 01

stod engang

en

.

32
Trold kom til hende og sagde: «Idag skal Store-Bjerg giftes
Vil Mo’er ikke være saa god at laane os
med Lille-Bjerg !
et Kar 01 paa nogle Dage, saa skal hun faae det ligesaa fedt
Da gik Konen bag efter Trolden til Brygog godt igjen?»
gerset og sagde, at han nu kunde tage det Fad, som han
Men efterdi der var lagt Kors paa alle
tykkedes bedst om.
ikke at tage noget, men pegede
Trolden
Karrene, mægtede
Nu mærkede Konen, at hun først
kun og sagde: «Kors af!»
maatte tage Korset bort, og da hun havde gjort det, tog den
lille Trold det største Kar paa sin Pukkel og gik bort dermed.
Men da den tredie Dag kom, bragte han et Kar 01 tilbage, hvilket var vel saa godt som det, han havde laant, og fra den
Tid af kom der stor Velstand over dette Huus.
Ved Gudmandstrup i Odsherred findes en
Hjulehøi. De Bjergfolk, som boe i denne Høi,
ere velbekjendte i Byerne der
krjjjg, °g glemmer Nogen at
gjøre Kors paa sin Øltønde, åa •Kk'e Troldene fra Hjulehøi
En Aften silde kom en Bonde
sig did for at stjæle 01.

6.

Iløi,

Skotte.

kaldet

forbi Høien og saae, at den stod paa røde Pæle, og nedenunder var Musik, Dands og et kosteligt Troldgilde. Da blev
Bondemanden stauende for at see paa deres Lystighed; men
som han bedst stod og undrede sig derover, standsede Dandsen, og Musiken hørte op ; og mellem megen Jamren hørte
«Skotte er falden i Ilden!
Kom og
han en Trold raube :
Høien sank, og den hele Lystighed havde
hjælp ham op!»
Ende.
Imidlertid var Bondekonen ene hjemme, og medens hun
sad og spandt sine Blaar, havde hun ei mærket, at en Trold
var krøben ind ad Vinduet i det næste Kammer og stod ved
Døren stod aaben,
Øltønden og tappede i sin Kobberkjedel.
Konen.
Da
Trolden
nøie
traadte Manden
gav
Agt paa
og
ind i Stuen heel underlig tilmode formedelst det, han havde
seet og hørt.
«Naa, Mo’er», begyndte han, «nu skal jeg forTrolden gav nøie Agt.
tælle dig, hvad der er hændet mig!»
«Som jeg kom forbi Hjulehøi, vedblev Manden, «saae jeg der

Troldgilde; men som det var paa det bedste, raabte
de derinde i Høien: Skotte er falden i Ilden! Kom og hjælp
Ved at høre dette blev Trolden, som stod ved
ham op!»
Øltønden, saa forfærdet, at han lod Øllet løbe, Kjedlen falde
til Jorden og skyndte sig i største Hast ud af Vinduet.
Ved
denne Larm mærkede Folkene vel, hvorlunde det havde sig
derinde; men da de nu fandt Kobberkjedlen, toge de den
et stort

for det spildte 01, og
i mange Aar været at

samme
see

der

Kjedel har, som der fortælles,
omkring i Byerne.

4

33
En Fjerdingvei fra Sorø ligger Pedersden
lidt
udenfor
borg, og
Byen Lynge. Mellem disse to Byer
er der en Høi, kaldet Brøndhøi, som siges at være beboet af
Blandt disse var der engang en gammel skinsyg
Troldfolk.
Trold, som de andre kaldte Knurremurre; thi han var ofte
Skyld i, at der var Uenighed og Larm i Høien. Engang var
denne Knurremurre kommen paa Spor efter, at hans unge
Kone stod i Venskab og god Forstaaelse med en ung Trold,
den Unge
og dette tog den Gamle saa ilde op, at han truede
at
ved
derfor
bedst
fandt
Livet.
Denne
flygte ud af
sig
paa
Høien og begav sig, omskabt til en rød Kat, til Byen Lynge,
hvor han i denne Skikkelse indsmigrede sig hos en fattig
Der levede han i rum Tid, fik
Huusmand ved Navn Plat.
hver Dag Mælk og Grød og laa den hele udslagne Dag i
En Aften kom Plat hjem, og
Lænestolen bag Kakkelovnen.
da han traadte ind i Stuen, sad just Katten paa sit sædvanlige Sted og strøg Meelgrød ud af en Potte og slikkede

7.

Brøndhøi.

Poten.
«Naa, Mo’er A Begyndte Manden, «nu skal jeg forDa jeg gik
!i hdet mig paa Veien !
tælle dig, hvad der
Brøndhøi forbi, kom der en Trold ud, som kaldte paa mig og
sagde: «Hør du, Plat! siig til din Kat, at Knurremurre er
Ved disse Ord reiste Katten sig paa Bagbenene, lod
død!«
Potten trille og sagde, idet den smuttede ud af Døren: »Hvad!
Saa maa jeg skynde mig hjem!»
er Knurremurre død?

8.

Troldenes Frygt for Torden.

Bjergfolket

er

Derfor skynde de sig af al
umaadelig bange i Tordenveir.
Magt at komme ned i deres Høie, naar de see Uveir trække
Formedelst denne Frygt kunne de ingenop imod Vinden.
lunde fordrage Trommeslag, eftersom de mene, at det er ogDet er derfor et godt Middel til at
et Slags Torden.
saa
fordrive dem daglig at tromme stærkt i Nærheden af deres
Høie; thi da pakke de omsider ind og vandre bort til fred-

Steder.
En Bonde levede engang i godt Venskab med en BjergMen da hans
mand, som havde sin Høi paa hans Mark.
Kone engang var kommen i Barselseng, blev han lidt forlegen,
eftersom han ikke kunde undgaae at byde Bjergmanden til
Barselgilde, hvilket dog vilde give et slet Rygte baade hos
Som han da gik i denne
Præsten og de øvrige Bymænd.
Vaande og ikke vidste at rede sig ud deraf, søgte han Raad
hos sin Svinedreng, der var et forslagent Hoved og tidt havde
hjulpet ham tilforn. Drengen lovede at ville afgjere det med
Bjergmanden, saaledes at han, uden at stødes, skulde blive
borte, men dog give en god Faddergave. Han tog derfor en.

sommeligere

3

34
Sæk paa Nakken, gik til Bjergmandens Høi, bankede
paa og
blev indladt.
Der fremførte han da sit Ærinde
og indbød
Trolden, om han vilde gjøre Husbond den Ære at komme
til Barselgilde. Bjergmanden takkede og
sagde: «Saa kommer jeg da vel til at
give Jer Faddergave!» aabnede ved disse
Ord sine Pengekister og lod
Drengen holde Sækken op, medens han øste Penge deri.
«Er det nu nok?»
«Mange give
mere, Faa give mindre!» svarede Drengen.
Da tog Bjergmanden atter til at fylde i Sækken
og spurgte saa: «Er det
nu nok?»
Drengen løftede lidt paa Sækken for at forsøge,
han kunde bære mere, og svarede:
om
«Saadan give de
Fleste!»
Da heldte Bjergmanden den hele Kiste ud i Posen
og spurgte atter: «Er det nu nok?»
Drengen mærkede, at
det nu var saa meget, som han
mægtede at bære, og svarede: «Ingen giver mere; de Fleste give mindre!»
«Naa!»
«saa lad os nu høre, hvo der ellers
sagde Bjergmanden,
kommer til Gildet?»—«Aa!« svarede
Drengen, «vi faae store
For det første:
Fremmede.
tre Præster og en Bisp.»
«Hm!» brummede Bjergmanden,
«dog, saadanne Herrer
pleie kun at see efter Maden og Drikken; de give vel ikke
»Saa kommer Moder
Nu, hvem ellers?»
Agt paa mig.
«Hin! Hm!
Maria.»
dog, der bliver vel en afsides Plads
for mig bag Ovnen.
«Saa kommer Vor
Nu, og saa?»
Herre.»
»Hm! hm! hm ! Dog saadanne fornemme
Gjæster
komme sildig og gaae tidlig.
Men hvad Musik skal I da
have?»
«Tromme«Trommemusik», svarede Drengen.
musik?» gjentog Bjergmanden forskrækket.
«Nei, Tak! saa
bliver jeg hjemme!— Hils din Husbond og tak ham for hans
Indbydelse; men jeg kommer ikke; thi engang, som jeg var
lidt ude at spadsere, begyndte man at tromme, og da jeg
skyndte mig og netop var kommen i min Dør, kastede de
Trommestikken efter mig og knækkede mig mit ene Laar.
Siden den Tid har jeg været halt og skal vel vogte mig for
Med disse Ord hjalp han Drengen Posen paa
saadan Musik!»
Nakken og bad ham endnu engang at hilse sin Husbond.
—

—

—

—

—

—

—

—

—

—

—

—

—

—

9.

Signete fibber
$aa

fagtetig

eignete

©>e ©anbooner fmtlntc
(Sat

og

£>aunmnt>cn.

paa cenfommc Stranb,
flaae be ©alger op paa

pbtbcit ©aub.

meb

ffummenbe ©op,
tpatnnanb jig flpnbcr fra §aobuuben op.

„Og füg bu nttg^Jfjøn Çabmaitb, alt fra bin oaabe ©o !
Jlaar lommer ber en ©eilcr og feefter min ©ro? —"

35

„Og t)ør bu, Signete! Ijöab jeg uil fige big:
fjtocre gæftemonb faa flat bu laave mig.
3eg eiev uuber .pabet faa tpftetig en .“pat,
Ou ißaggen finbev fleben af tlarcfte Srpftat;
„Og er bet, fom bu figer, jïjott Çabntanb, for fanb,
Oa bit jeg big ubtaare nu tit min gaftemanb."
Signete fprang i £abet, ben Ijittbe SSenuebio.
SScb goben tjenbe traf tjan bag tpabgrœô og ©tb.
Oitfammen ber be tebeb i otte tange Star,
©t)b ©ontter unber Çaoet fjutt meb §aomanben faaer.
Sllt tit bin

—

Signete fab i SBuret att unber @ib og Oang,
Ijører tjun paa Sorben be Sirfeftofferë étang.
Signete for fin §uébonb ba ganger inb at ftaae:
„Oittab mig bog cnbnu engang tit ^perrené 23orb at gaae!"
„Cg f)ør bu mig, Signete, tjbab jeg bit fige big:
S fiirogtpbe Oimer maa bn fortabe mig."
Signete fpéfer fjartigt be ©øttner fpb faa brat,
£mn ønffte bennem alte bet tufinbe gob iftat.
Og gra-be gjorbe ©tore og grcebe gjorbc ©maa,
Og gra-be gjorbe SBarnet, fom ubi SBuggen fait.
Signete nu paa ©tranben igjett i Suften ftaaer,
tpun fjabbe ei feet ©oten t otte tange Star.
Signete traber tjøbift for fine gran ber inb.
„ét fjenbe big ei mere, bu fæle Orotbeqbiub !"
Stgnete trecn t Sirfen beb Stoffernes? Oingbittg,
SJiett atte be ©maabitteber be beubte fig omfring.
Stgnete fætter S’atfen meb SMnett for fin SJhtnb,
Oa oar bet, fom fjun ftirreb i §abets? forte ©ruttb.
Oa ffjætbeb tjun faa faare, t)itn mateb ei et Orb,
Stf S3agret fpilbte SSiuen Ijun ffjætbenbc paa Sorb.
S Stftenqoatb, ba batten og SJtørfet be fatbt paa,
Stgnete monne atter tit ©tranben ubgaac.
Çittt fotbeb fine ipanber, ben forrigfntbe S5ib:
„®ttb naabe mig og tage faa brat mit unge 8ib !"
Stgnete fanf i ©rœêfct, i btaa 23iofer neb,
Oet figer jeg, be 9iofer be btegnebe berocb.
ißogfinferne be qoibbrcb faa f)øit fra grøntten Qbift:
„fftu bøer bu, Stgnete! bet bibe bi forbift."
S OuSmørfetS Oime, fom ©traaferne nebgif,
Oa ffja-toeb tjenbeë fjerte, ba fanf t)enbe« iStif.
Oa

—

—

3

36

Riflinger fntoa!

tneb Sftabit

üi£

jeg nœüne
<£nt) 0 er mt efter fin Sintft og (Sone :
„gtøietbpetb bit Ijcbbe ntaa,
Dg ben anben 8etpaa2;aa,
(Sen ftal Ijebbe 2Jiitfenfat,
SQÎœtfeffjœg ben fjcrbe $at.
2ftogcnb og faa SRioetto

§cbbe f!at

be

fibftc

to."

$ocr bfco ftor ogfmuf og btøb;
gtoictbpeté taa tjelft paa (Sfjob,
Dp paa Soft gif 3Jhtfenfat,
8et^paaDaa bteo i Soen fat,
ottenet neb
SRcrtfeffjæg git i
Jtoffepigeit tit ftor gortræb.
iRioefto breo SRotterne bort;
Sæb nu fiben, tjoab SRogenb tjar
gjort !

37

SJlogenê 9Jlijefctt.
SKogenë, SDîogeitë

irøfetat!
§bor bar bu forgangen Sîat?
( 3eg bar i et SDÎotterfjnmà;
Der bar not af febe SJÎnuS;
Det er SDÎab for Sîogettê!"

ÜOÎogeitê, SDÎogenê SDÎifefat !
ffit bit nogen af bent fat?
,,3eg fit een, jeg fit to,
3eg fit mange i min Sto ;
Det bar 3)ïab for ÜKogenë!"

üaiteit.
fÇruSat! tjbi fniger bu big

ïre Satte

,

atene
røbe Stene ?

üattenmftken.
trøb

op

paa flaget

Dmtring paa Dagetë
engang
Du feer no! ©baten foaa öufetS
ntiauebe
Statten
tang,
Dg ffreg og
Obift?
inb:
atte
nu
bar
Det
fatbetbem
Den gab bu tjente tit Steg forbift?
ben er for ttog, maa SJtufif er faa beitig i SOÎaaneftin.
©titte!
—

See, ber ftøi

ben

—

bu troe,
nutan bu gtoe !

•Det tunbe nu batten itte tibe,
Den ftutebe ærgerlig tit en Sibe,
Øg tæntte: Det er flet itte rart,
2tt ffugle ftpbe i faaban ffart!
Saa tifteb’ ben neb iSrpggertjuuS,
Der fangeb’ ben fig ba fnart en
Sîuuê.

Ditfibft fit
£am fatbt

be

§ufetb Çerre oatt,

bet

£)an bitbe
ftaae Datt;

inb,

ftanbfeb bet
Sangerdjor,
Dt)i Dattftotten bar en ißibfte
fnor.

—

3tf,

bee

!

ba

$en tro tot.
6u rig SDîanb tjabbeen titte Søn, fom opføbte en fmut Sat,
ber fit Stab net ißeter. ißeter bar en ftabig Cegefammerat for fin
unge §erre, tob fig billig patte paa en Sogn og rutte omtring
uben at gjøre Stine titSrebe, naarSeljanbtingen bteb bet ootbfom,
etter tit §tugt, naar bet fpnteé at tage en fartig ßhtbe meb Segen,
ff angebe Satten en Stuuë, bar ben Stufen tebenbe tjen tit fin titte
Sen, tob ben tobe, for at Drengen ftutbe more fig meb at fange
ben paant). Silbe Stufen unbbige, bar ißeter ba tjurtig fom Stynet
for at inbtjente ben igjen og atter tægge ben for fin Çerreë fføbber.
Segge Sammerater fjentebebe faatebeø ftere 9lar i uafbrubt Senftab,
inbtit be uttytfetigbiiéi btebe abffitte for ftebfe. Drengen bteb nem
tig angreben af Smaafopperne. ißeter neg itte fra fin ftyge Senö
Seng, førenb man titfibft bar ben bort og tob ben inbetutfe.
Sarnet'bøbe.
Dagen berpaa tom ipeter, fom man t)abbe tøøtabt,

38

tnb i ©ernten« SSærelfe og lob, bct ben iffe feutbt Srengen, f)øit
untbt ombring i fpufet. Génbetig fom ben tit Søren
inb tit kammeret, tjbor Siget toa. §er bteo ben tiggenbe [titte nteb
alfe Spor af Sorg, inbtil ben paatit) bteo tnffet ittbe. Sîæppe oar
©arnet begraoet, og næppe f)aobe ißeter faaet [in grilfeb,forenb ben for
[oanbt og font forft titbage efter 14 Sageb gortøb i en meget ub
tæret Sitftanb, tog bog iff'e imob nogen §øbe, men ftpgtebe jant
nterfigt [frigenbe bort paant). (Snbetig fom ben pttfelig pfaget af
jüngeren tjoer Sag tit ©Jibbagémaattibet, men fjernebe fig herefter
øiebtiffetigt. ©fan fulgte efter ben og fanbt ben paa Strfegaarbb
muren i Sfærlfeben af Srcugettb ®rao, Ijoor ben fjaobe inbrettet
fig et 8eie. SaatebeS tjenteoebe ©cter 5 Star, inbtit bet afbobe
©arnb gorætbre foranbrebe ©opæl.
Sa reifte bpeter nteb og
ft)nteb at glemme fin Smerte.

jamrenbe fig

fjoab bette S<$fcf fæfer, ffrioer,
Set attib ftttt tit SÉolcr btiocr.
tpoab SÉ'btcr foretage fig, bct pteicr

2ft btioc lutter SgfctSftrcger.
©fit ©arn! boab faa bu ettb ffat tære,
Su oit bog

ittgett SSfet

oære?

£üaï> g-atter gjør,

î>et

er

altiï) îiet

Rigtige.

Uu ftat jeg fortætte big en fnftorie, font jeg par tort, ba
Sitte, og (per ®ang feg fiben par tccnft paa ben, fpneö
jeg
jeg, at ben bien meget fjønnere; for bet gaacr nteb ftiftorier tige
fom meb mange ÜRenneffer, be btioe fjønnere og fjønnere meb
Øit par jo oæret ube paa
Sltberen, og bet er faa fornøieligt!
Sanbet ? ©u par feet et rigtigt gammelt ©ottbepuué meb @traa
tag; 2Ro3 og Urter bore ber af fig fetu; en ©torferebe er ber
paa (Rpgningen, ©torfen tan man iffe unbbcere, ©æggene cre
ff jæoe, SBittbtternc taoe, ja, ber er fttn et enefte, ber fan tuffeé op ;
©ageroonen ftrutter frem tigefom en titte tpf SRaoe, og §ptbc
buffen pætber pen ooer ©jærbet, poor ber er en titte ©pt ©anb
bar

—

en 2lnb etter SSttinger tige unber bet fnubrebe piletræ.
3a,
faa er ber en Sænfepunb, ber gjoer ab Sitte og ©npber.
gfîetop faabant et ©onbepuu« oar ber ube paa Sanbet, og i bette
3 poor Sibt be
boebe et ©ar fÇoIf, ©onbeinanb og ©onbcfone.
paobe, fnnbe be bog unbooere eet ©tpffe, bet oar en tpeft, ber gif
gaber reb paa ben tit ©pen,
og grœêfebe paa Sanbeoeié@røften.
Naboerne taante ben, og pan fif Øjenefte for Øjenefte, men bet oar
nof mere tjenfomt for bem at fætge §eftcn etter bptte ben for ©et
©ten poab
og Slnbet, ber enbnu mere funbe bære bem tit ©abtt.
„Øet oit bu, gatter, bcbft forftaae!" fagbe
ffittbe bet ocere.
Äonen, „nu er ber SJÎarfeb i Äjebftaben, rib bu berinb, faae
©enge for ijeften etter gjør et gobt ©ptte; fom bu gjør, bet er
attib bet (Rigtige. (Rib tit SRarfebet!"
Øg faa banbt pun pan«
bebre
eub
bet
pan; pun banbt meb
pun
bog
for
forftob
§atbftub,
bobbett ©tøife, bet faae elegant ub, og faa pubfebe pun pané (pat
meb fin flabe Çaanb, og pun fpêfebe pam paa pané oarme SOîuttb,
og faa reb pan affteb pan (peften, fom ff'utbe fætgeé etter bptteb
bort. 3o, gatter forftob bet.
©oten brænbte, ber oar ingen ©fper oppe! ©eicn ftøoebe,
ber Oar faa mange SDtarfebéfotf tit ©ogné og tit ipeft og paa
bereé egne ©een.
Øet oar en ©otpebc, og ber bar iffe ©fpgge

meb

—

og

—

—

ffabt

paa ©eien.
©en og breo enÄo, ben

über gif

onr faa npbetig, fom en Äo
gioer oift beitig 2Rætf!" tænfte ©onbcmanben,
ganffe gebt ©ptte at faac ben. „©eeb bu poab,
fagbe pan, „ffutte bi Sto iffe täte tibt fammen!
feer bu, en §>eft, troer jeg nof, fofter mere enb en Äo, men bet
er bet ©amme! jeg par mere ©abn af Äoen; ffat bi bptte?"
„3a nof!" 'fagbe SRauben meb Äoen, og faa bpttebe be.
(Ru oar bet gjort, og faa funbe ©onbemanbïu paoe benfcT
om, pan paobe jo ubrettet, poab pan bilbe, men ba pan nu engang
paobe betænft at oitte tit ©îarfeb, faa oitbe pan fontme tit

fan oære
„Øen
bet funbe ocere et
bu meb Äoen!"

—

40

ÜDlarfeb, bare for at fee paa bet; og faa git patt meb fin So.
£an git raff til, og Soen gif rafï til, og faa font be fnart tit
at gaae fige beb ©iben af en ÜDïanb, ber
forte et gaar. ®et
oar et gobt gaar, gobt iftanb og
gobt meb Utb.
„®et gab jeg
—

nof ete!" tœnfte ©onben.
„®et bilbe iffe fomme tit at fabne
©rœënittg paa bor ©røftefant, og tit ©inter funbe man tage bet
inb i ©tuen poö fig. 3 ©runben bar bet rigtigere af 08 at t)otbe
gaar enb polbe So. ©fal bi bptte?"

3a, bet bilbe ba nof Sßanben, fom t)obbe gaaret, og faa bfeb
bet ©ptte gjort, og ©onbemanben gif meb fit gaar pen ab Sanbe»
beien.
®er beb ©tenten faae pan en SDîanb meb en ftor @aa8
uttier Sirmen.
„®et er en fbær ©en, bu ber par !" fagbe
©onbemanben, „ben par baabe gjer og gebt! ben funbe tage fig
gobt ub i £øit beb bor ©anbppt! ben bar iftoget for ©lober at
famie ©l'rællinger tit ! £>un par tibt fagt: „bare bi pabbe en
©aaë!" nu fan pun ba faae ben
og pun ffai faae ben! bil bu
bptte? 3eg giber big gaaret for ©aafett og £af tii!"
3a, bet oitbe ba ben Slttben nof, og faa bpttebe be; ©ottbe
ntanben fif ©aafen.
9iær beb ©tjen bar pan, Slrængfelen paa
©eien tog tii, ber bar en ©Iplrett af golf oggæ; be gif paa ©ei
og paa ©røft lige op i ©otttmaitbetté Sartofler, pbor fjanë §øne
ftob tøiret for iffe i gorffræffelfe at forbilbe fig og blibe borte.
®et bar en ftumprumpet fpøne, ber blinfebe meb bet ene ©ie, faae
gobt ub. „Stuf, fluf!" fagbe ben; pbab ben tœnfte berbeb, fan
jeg iffe fige, men ©onbcmanben tœnfte, ba patt faac penbe: pun
er ben ffjøunefte fpøtte,
jeg enbnu par feet, pun er fjønnere enb
kræften« Siggepøne, ben gab jeg nof eie! en
finber altib et
Sorti, beu fan nœften forge for fig fefb! jeg troer, at bet er et
gobt ©ptte, om jeg fif ben for ©aafen! „ffal bi bptte?" fpurgte
^att. „©ptte!" fagbe ben Sltibett, „ja bet bar iffe faa galt!" og
faa bpttebe be. ©ommaitbeit fif ©aafen, ©oubemanbcn fif§ønen.
®et bar en pccf £>ecf, pan Ijabbe ubrettet
ben Dieife til
—

—

|?øne

©pen;

og barmt bar

bet, og

paa

pan. ©n$£)ram og en©ib
©røb trængte pan til; nu bar pan beb Sroen, ber bilbe
pan inb;
men Srofarlen bilbe ub,
pant møbte pan lige i ®øren meb en
^ßofe fbingcnbe fnlb af ©oget.
$bab par bu ber?" fpurgte
©onbcmanben.
„Dlaabtte 2@bler!" fbarebe Sarien, „en peel @æf
fulb til ©bittene!"
„®et er ba ett farlig ©lættgbe! bet ©ptt
uitbtc jeg ©lo’er.
©t pabbe ifjor futt et enefte Mble paa bet
gamle £ræ beb ©ørbepufet! bet §©6le ffulbe gjemmeg, og bet ftob
paa jDragfiften, tit bet fpraf. ®et er altib ett ©elftanb ! fagbe bor
©lo’er, per fmtbe pun faae ©elftanb at fee! ja, jeg funbe itnbe
„3a, pbab giber 3?" fpurgte Sarfen.
penbe bet!"
„®iber?
3eg giber min £ønc i ©ptte", og faa gab patt §øiten i ©ptte,
fif SSblertte og gif inb t Sroftuen, lige pen til ©fjænfett; fin
træt bar

—

—

—

—

—

41

©œI meb Sgbterne ftittebe tjan op tnob Kaffetobnen, og ber bar
tagt i, bet betœnftc ïjait iffc. SDÎange grcmmcbe bar tjer i ©tuen,
Çeftetjanbtere, ©tubetjanbtere og to Sngtænbere, og bc ere faa rige,
ot bereS Sommer rebne

flat

bu

Iføre

af ®ittbpenge; Sœbbemaat gjøre be,

nu

!

bar bet for cn Spb beb Kaffetobnen ?
begpnbte at ftege.
„§bab er bet?" 3a, bet fit be ba
fnart at bibe! Ijete ^iftorien om §eften, ber bar bpttet bort for
Koen og tige neb tit be raabne §@b(er.
„3îaa! bu faaer Knubs af SDïutter, naar bu lommer tjjem!"
„3eg faaer KpS
fagbe Sngtænbcrne, „ber bit tigge et £mus!"
og ilte Knubs!" fagbe Sonbemanbeu, „bor üDïo’er bit fige: fybab
„©fat bi bæbbe!" fagbe be,
gatter gjør, er bet Rigtige!"
„®ulbmønt i ©ønbebiis! Ijunbrebe ißunb er et ©fippunb!"
„©et er nol at gibe ©fjcppen fulb!" fagbe Sonbentanben, „jeg
lan lun ftitte ©fjeppen fulb meb SSbter og mig fetb og tDîutter
meb, men bet er ba 3)?ere enb ©trpgmaal, bet er ©opmaat!"
„©op! top!" fagbe be, og faa bar Sæbbemaatet gjort.
KromanbenS SSogtt fom frem, (Sngtænberne lom op, Sonbe

„©itSSS! fuSSS!" tjbab

SQrbterne

—

—

—

—

—

manben fom op, be

raabne §@bter font

op, og faa fom be tit

„©af, ga’er!"
„®ob Stften, SDfo’er!"
fpuuS.
„3a, bu forftaaer bet!" fagbe
„9ht tjar jeg gjort Stjtte!"
Konen, tog tjam om Sibet og glemte baabe ißofe og bc gremmebe.
„®ub ffee Sob
„3eg tjar bpttet föeften bort for en Ko!"
for SJtætfen!" fagbe Konen, „nu fan bi faae SKætfemab, ©mør
og Oft paa Sorbet, ©et bar et beitigt Stjtte!"
„©et er
„3a, men Koen bpttebe jeg igjen for et gaar!"
tit
attib
er
bebre!"
betænffom;
Konen,
„bu
fagbe
beftemt ogfaa
9îu fan bi faae
et gaar |ar bi juft futbt op af ©rœSning.
gaaremoetf og gaareoft og utbne ©trømper, ja itlben Sføttrøie!
ben giber Koen iffc! Ijun taber !paarene! ©tt er en inberlig be
tcenffom StJîanb !"
„©fat
„Stften gaaret tjar jeg bpttet bort for en ®aaS!"
bi birfetig tjabe SDÎortenSgaaS iaar, titte gatter! ©tt toenfer attib
paa at fornøie mig! bet er en tjnbig ©anf'e af big! ©aafcu fan
ftaae i ©øir og btibe enbnu mere feb tit SDÎortenSbag !"
„9)îcn ®aafen tjar jeg bpttet bort for enfpøne!" fagbe 2Jîan
ben.
„£>øue! bet bar et gobt Sptte", fagbe Konen, „fpønen
lægger SSg, ben ruger ub, bi faae Kpttinger, bi faae £ønfcgaarb l
bet tjar jeg juft faa inbertigt ønffet mig!"
„3a, men£>ønen bpttcbe jeg bort for en iß ofe raabne Stabler !"
„9?u maa jeg fljSfe big!" fagbe Konen, „©af, min egen
©a bu bar affteb,
SDîanb! 9?u ffat jeg fortætte big ÎJtoget.
tænfte jeg paa at tabe et rigtigt gobt tOîaattib tit big: Mggcfage
meb ißurtog. S@ggene Ijabbe jeg, Søgene mangtebe mig. ©aa gif

SonbenS

—

—

—

—

—

—

—

—

42

jeg ober til ©fotebotberenê, ber tiår be purløg, oeeb jeg, men
Lotten er gjerrig, bet føbe Stfen ! jeg bab om at laane —! taane?
fagbe f)«n. Sngenting groer i oor §abc, iffe engang et raabbent
§@6te! tïfe bet fan jeg taane ^enbe! nu fan jeg taane ^enbe ti, ja,
en beet SPofe futb! bet er ©riia, ga’er!" og faa
tnofcbe bun barn
lige mibt paa SDîunben.

„£>et fan jeg tibc!" fagbe ©ngtunberne,
„Stttib neb ab
Söaff'e og attib tige gtab! bet er nof pengene ourb!" og faa be
talte be et

©fippuub ©utbpenge

tit

SBonbemanben, fom fif Âpê

og

3o, bet lønner fig attib, at Äonen inbfeer og forftarer,
gatter er ben Ätogefte, og t)bab Ijan gjør, er bet Rigtige.
@ee, bet er nu en tpiftorie! ben Ijar jeg ^ørt fom Sitte,
nu tjar bit ogfaa Iført ben og oecb,
at Ijoab gatter gjør, bet

at

iffc Ânubê.

attib bet

Rigtige.

s.

©

tt a

b

»uberfen.

c.

Ubett Siunge, uben Srntge raabcr jeg bog oibt om Sanb;
Uben ©inerte, itben
fjerte fuffer jeg faa bt)bt, jeg fait;
Ubcn ©utiber, uben flamber tjener jeg ben tjete ©tab;
3eg maa trutte meb at tutte boer en Stime op paa 9îab.
Seg maa gaae, ei ftaae, nten btioe
gor at oifc paa en ©fioe.

••

og
er

43

SSttniet og

„f)ør,

Reimen.

Ijoorban er bet fat,
£)bb mig ber fïaaer bit attib eu Stat,
Ctt trabfev faa ttobfet be töogftauer frem,
Sit nrefteit jeg tf fe fan fjettbe bcttt ?
Cg faa, faafnart big ntitt Særer oil føve,
Saa fan bu be tjnbigftc Søittinger gjore,
3a banbfe paa Øpibfett og tobe faa tet?
C fjor, titte ißen, o füg mig bog bet!
3eg oit faa gjevue big btjppe og ftiffe;
Stien Sttting er galt, bet ï)jœtper flet iffe."
fennen ben fagbc ettb iffe et Crb.
Cen Sitie bteo oeb og fagbe: „3eg troer
3eg oil lifte mig frem, jeg oit bruge mit Cie,
Cg faa paëfe paa, tjbor jeg fennen ffat bøie,
3a ftræffe gingrene tige omfrittg,
«Sont om bet §ete oar ingen Cing.
SDet fjjætper jo ei, tjoormeget jeg træffer,
3o frttmmere fingre, jo ocrrre Uttjffer."
ba fennen font tangfoutt paa ®teb,
StJZen fee !
Ca Ciet beftanbig gif tænffomt nteb,
Ca fifteb’ fig SSogftao oeb ©ogftao frem,
Saa bet oar ett Sijft at betragte bent.
raabte bet gtab
„nu fatter jeg bet!
„gi!"
én SBanffetigfjeb fan btioe faa tet,
Si a ar futt man oit øoe be f o age Srrcfter
Cg faa nteb X aatm o b i g f) eb fjige efter
®et Stiaat, fom man ret nteb Sttoor attraaer;
3a faa
faa troer jeg fiffert bet gaaer."
tilte tßen,

—

—

—

—

—

©jniruc9Wiffel.
(S’n ftor S9onbebreng oeb Sinon Stîiffet tjaobe fanget nogle
Øpurbe, og ba Ijan iffe oibfte, tjoortebeb tjan bebft ffntbc faae bem
3 Sontmen f'unbe be
teoenbe tjjern, faa oar tjan i gortegentjeb.
iffe fibbe, [jetter iffe i Crreffoette, ttji ber ffutbe gøbberne fibbe,
og fjoor ffutbe tjan ba faae ißtabS tit be frnaa ©tafter? 3 patten
ja i [patten, ttji ben oar ftor not. Øaatcbeé fab ba Spuroene
i patten, .og ber fab be gobt gjemte; bet oibfte trøffel nof.
(Snart fom ber en gremmeb oanbrettbc, fom tjitfte oentigt og
fagbe: „Sjære SSen, tjbor gaaer benne 33et tjen?" Stien ba Sniffet
Ijaobe Spuroene unber patten, gif bet iffe an at bære tjøftig og
fjilfe igjen; berfor foarebe tjatt iffe engang, men tob, fom om tjatt
ftet iffe brøb fig om ben frentmebe irøtnb. ®en grcmmcbe tænfte
oeb fig feto, at „Ijer maae fÇoff bog oære ffræffetig uopbragne."
—

5f »5

44

Sort efter møbte SOîtïfeï Slmtmanben.
jRu oar SOiiïfcî bog
nøbfaget tit at ijitfe ! —®jorbc pan bet?—ïïîei, ©Riffet ï)itfte
iffe, tpi pan paöbe Spuroene i ©ooebet, og pan paöbe bem jo og
faa paa ©ooebet. ©fen poab fïeer ? 2Imtmanben befatebe ©otiti
betjenten, ber fulgte nteb pant : „®aa bog pen og fee, ont patten
fibber limet faft paa ©ooebet af benne ©rettg!" ©otitibctjenten
git pen og fagbe: „©fiffet, Stmtmauben gab gjerne feet, poortebeé
bin ©at feer nb inboenbig, tag ben
af i en ©aft!" ©fen ©fiffet
oitbe itfe tage patten af, og pan oibfte iffe,
poab pan ftntbe gribe
tit. ©a reo ©otitibetjeuten ©atten af
©oocbet, og
ftøi
fpt!
Øpuroene tit atte Øiber. ©a funbe Smtmanben iffe bare fig for
Satter, og atte ©itftebeoærenbe toe tneb. ©fen ©fiffet fom fra benne
©ibaftil at pebbe@puroe ©iiffet, og naar ber gaaer en upøftig
©reng, fom iffe tager ©uen af, faa figer man enbnu ben ©ag
ibag: „©an par ©puroe unbcr ©uen."
eel

—

UltJcii, ©eben
6n ©fanb ffutbe

i

og

—

Änalfnippet.

SSaab feite ooer en $tob mcb en Uto,
en ©eb og et ©unbt Saat.
SBaaben oar faa titte, at pan fun
funbe tage eet af be nceonte ©pr etter Saaten meb ab
©angen.
©er opftob nu bet ©porgëmaat, poab ©fanben
førft ffutbe fætte
ooer, for at Uloett iffe imebené ffutbe æbe ©eben, etter ©eben æbe
Saaten, ©futbe pan førft fætte Utoen ooer?
©fen faa paobe
©eben Seitigpeb tit at æbe Saaten.
5Rei, ©eben ffutbe pan fætte
ooer, tpi Utoen æber iffe Saat.
©obt nof! men poab ffutbe
©fanben faa uæfte ©aug fætte ooer tit ©eben? Saaten?
ben
oit ©eben jo æbe.
Utoen? faa bfioer ©eben æbt
Utoen.
af
San ber ba iffe ubtænfeé noget 9faab ?
©oié ©fanben btot paobe
paot et ©tpffe 9fcb, funbe pftit binbe enten Utoen etter ©eben ; men
pan eier næppe en ©raab, og ©aaben er, font oi oeeb, faa titte, at
ber iffe fan gjøreé ©tabé for to
Sting paa eengang ; poerfen Utoen,
Saaten etter ©eben maa fomme i ©aubet.
©ættf nu rigtig gobt
ooerSageu! San bu fce, nu fanbt bu paabet9?aab, fom ©fanben
enbetig ogfaa fif ubtænft.
gørft tog pan ©eben og tob Saaten btioe pob Utoen. 9fæfte
©ang tog pan Saaten, men tog ©eben meb fig paa Stitbagefarten.
©rebie ©ang pentebe pan Utoen ooer tit Saaten, og
faa maatte
pan feile en fjerbe ©ang for at pente ©eben, men ©fanben bteo
gtab oeb at oære fluppen ub af faa ftem en Sttibe.
en

—

—

—

—•

—

—

Dröfprog.

Ufrubt forgaaer iffe faa tet.
©omme ©Sogne rumle nteeft.
©tiub ©øite fitiber ogfaa et Sorn.
©unger er ben bebfte^Sof.
©e, fom fjøre meb Stube, fomme ogfaa mcb.
—

—

i

45

betleren og bet 4ôe Suit.
ger,

fjjælp mig! Ijjælp mig! fee min Smerte; jeg er føg of £>un9føb; Singer piner nu mit fjerte; jeg maatrpgle om mit ©røb.

mit £eie er enb iffe rebt paa <3traa ;
3føi om batten, tænf
ïun paa SUarfen og oeb SSeie ber ïon jeg min §oife faae.
£oenbe 3)age er Ijenntnben, fiben jeg libt gøbe fif; SEungen
flæber mig i Slhtnben efter blot en Cccbffebrif.
£>, fom Sara jeg iffe fjenbte nogen Sttøie ogSefoær; gaber,
SKober SUt mig fenbte, inberlig jeg oar bent fjær.
DJÎen jeg oar ei, font jeg burbe; booent, trobfigt oar mit @inb,
ei man mig ret tugte turbe, berfor fom al Ønbjfab inb.
£aaren fra min Sinb et ranbt,
®øben tog ba mine Sjære
jeg nu §erre oilbe oære, jeg i ©narffab Grøften fanbt.
Seg Ijar eiet ©aarb og ißenge, ©læben laa fun for min gob ;
men bet oarebe et længe, før jeg fom en ©tobber ftob.
®jære Sørn, betragt mig nøie! fee paa mig fom i et @peif!
færer eberé @tnb at bøie;
føi I)bori beftob min geif?
ei
æreb
gaber,
Sftober;
jeg ei fiføgteb’ bent og
3eg
©ub; for mig foinbe Sioeté ©ober; jeg ei fjofbt bet
fjerbe Sub.
—

—

—

—

Gaasen og

Snogen.

En Gaas var
meget tilfreds med sig selv og
svømmede saaledes henad den rislende Bæk, idet den smaa«Hvor jeg dog er et
snakkede om sine indbildte Fortrin:
udmærket Dyr! Jeg kan ikke alene gaae paa Landet, men
Hvilket
ogsaa svømme paa Vandet, ja flyve i Luften!
andet Dyr kan lignes ved mig?»
En Snog, som fra sit Hul ved Bækkens Bred havde
hørt denne Selvroes, raabte ud til det forfængelige Dyr:
«0, du dumme Gaas! Kan du løbe som en Hind, svømme
Du har lært Meget, men
som en Gjedde, flyve som en Ørn.
Men bedre er det, at kunne Lidet til
Intet tilgavns.
Gavns, end Meget kun af Navn.»

I

I

46
'

øoleit og SSiiiben.

Éngang oar ber ïrcrtte mettent S o (eu og tßinben om, I) o em
af bem, ber oar ben ftcrrfefte. ©nbetig biede be enige om, at bet
fïutbe tomme an paa en ißrobe. ©er git netop en SBanbringë
rnanb, fom inbppttebe fig i en tpf Sappe. ©en, ber førft funbe
faae SOÎanben tit at fafte Sappen, ffntbe oinbe SBæbbemaatet, og
bet gfatbt en ftor Sum ißenge, tpi be üare begge mægtige
og bet
ftaaenbe golf, ber not funbe taate at foette Sîoget paa Spil.
tßinben begpnbte førft at pufte og btæfe, faa ben tubebe oeb
bet.
©en ftatfetô SSanbringömanb Dar ganffe utptfctig ; førft tige
fom ftøi pan affteb, tpi 33inben begpnbte meb at btæfe pam paa
tRpggen, men pan paobc en gob ©tot, fom pan ftottebe fig til og
potbt faa gobt imob, at pan bog iffe fom tit at fatbc. 23œrre
bteo bet, ba Sßinben breiebe fig og gjorbe fig tit SDfoboinb.
9ÎU
bteo bet for SItoor ftrengt for Stanben; bog pan foøbte
Sappen
rigtig faft omfring fig, og cipetter faatebeë naaebe SSinben fin
_

§e«figt.

ÎJÏu fïutbe (Soten prøbe fine Srœfter.
©en gjorbe fig faa
mitb og faa btib, at benê Straater nœften brœnbte font (Støber.
§ete Rimten bteo ttar, Cuften tummeroarm, og feto Sorben aanbebe

tarnte. Sappen pcbcbe faa ftærft, at SOîanben næften frpgtebe
for at fmette. ©erfor greb pan atterførft tit bet gobe 9îaab at
tage Sappen af, og bernœft itebc pan pen unber et ftort ©rœ for
at føge Sfpgge.
üDîcit Soten gtæbebe fig ooer at pabe ounbet og tob fig forgptbe
for alte be ißenge, ben oanbt fra SSinben, ber fiben ben ©ib par
gaaet i tafebe Slæber og fîal oœre bteoen tit en fattig Stattet;
man oeeb nu næppe, poab ben leder af, etter
pbor ben par §jem
etter ©itpotb.

Ofbffii’ttj].
Slf

Stabe blider

ttog, men fjetben rig.
2lf tibcn (Snift tommer ofte en ftor Stb.
Svage fager üDîagc.
3toe er gob, naar ben tommer itibe.
SrænbtSarn ftper Stbeit.
©en, ber gjemmer tit batten, gjemmer tit Satten.
man

—

—

©et er ci Sttt gobt i üDîabcn, puab ber er fobt i 9Jhtnben.
©en gugt i Çaanbcn er bcbre cnb ti paa ©åget.
©en Soatc gjør ingen Sommer.
guttigbom er ingen Sfarn.
©n fort So gider ogfaa poib SDÎœtt.
Sngen Øiofcr uben ©orne.
„gp big an, pbor bu er fort," fagbe (Srpbcn tit Sjcbeteu.
„Somme be, faa tomme be iffe, men tomme be iffe, faa tomme
be not", fagbe ißouben, pan faaebe 2©rtcr og faac efter gugtene.
—

—

L

47

Sîœucu on SîonncBœrrcne.
træt og pungrig pctt tit et Rønnebærtræ.
fpatt
i
oœret
penne Rœrpeben af .©tjen oeb nogle Ubflpttergaarbe,
paobe
püor pan tun gjorbe ringe forretning, tt)i bet oar beb et færeget
Çetb, at pan unbgif ©aarbmænbeneé ©øbfer og Çmnbeneê Sæn
©tittet tunbe altfaa fagtené oære fntten, og berfor faae pan
ber.
ogfaa meb ©elpepag op tit be røbe ©ær, ber pang paa Sræet.
©et tæntte pan paa, at en gob ®aag etter §øne oitbe paoe fmagt
oibunbertig gobt, men nogle gobe Rønnebær tunbe maaffee tæbffé
Sørften, fom pan følte efter bet ftrenge Søb, pan nu paobe pabt.
§an tæntte not oeb ftg feto, at ©ærrene fab tibt pøit titoeirë,
men oeb et raff (Spring tunbe be oet trætfeé neb, og poo tunbe
oibe, om be itfe oare tigefaa føbe, fom be ftinnebe røbe. førft
feer pan fig for, out ber ingen ffenber ftobe paa Suur, etter om
anbre ©aotpoe oare i Rærpeben, fom fttnbe fpotte pam, pbté
Springet mibtpttcbeb.
Saa prøoebe fpr. ©tittet ba et raff Spring; men bet git
upetbigt, tpi pan falbt faa ttobfet neb paa ©agen, at pan ftprtebe
baglœnbê oocr og (aa og fprættebe meb ©ettene, førenb pan igjett
3 famine Siebtif tøb ber en ffingrenbe Satter fra et
bteo reift.
3Pet oar en Stabe, ber to ab bet foftetige Styn og
pøit Sræ.
tunbe
unbtabe at fpotte og fpørge, om ©ærrene oare
itfe
berfor
fure etter føbe. ©tittet bteo oet tibt ærgetig, men for at tabe 'fom
ingen Sing, tagbe pan fig ftifte neb paa ©ugctt, fom om pan ftet
itfe paobe pørt Staben og petter itfe tæntte oibere paa ©ærrene,
men tun paobe gjort bette titte £>op for at more fig.
Smibtertib tøb bet bog om i §oocbet paa pam : „©ærrene
oitbe fmage pnbigt, bet tunbe iftc feite, men pan paobe forregnet
fig meb Springet og itfe paëfet paa. Raar pan tog et titte Sit
tøb og fprang tit meb rigtig Sraft, faa maattc pan tet tunbe naae
(£tt Ræo font

,

■

1

1

2

;

48

krop." 3 en £wft, tpi bet oar itfe noget at betænfe fig paa,
fprittger pan op meb et bolbfomt ©æt og tommer pøit, pøit op,
men bratter enbnu
tungere neb enb forrige ©ang, faa patt enbog
fetb tunbe mærte, bet fagbe „@fbat" t>eelt inbe i pant. 3 en gart
bar patt paa ©eneite, men ©tåben to, faa bet
ffingrebe, og en
Rabtt, fom nn ogfaa bar tommen tit, bar tige bcb at rebne, faa»
tebeë to ben meb, og faa bar ber enbba en peet SDeet anbre gugte,
fom tigetcbe? to, ftjonbt be 3ntet pabbe feet. ®n faaban britagtig
Satter tunbe nccften pabc ærgret ©tittet peet fort; men patt bar
tigefaa ttog fom forrige ©attg og lob, font om pan tun gjorbe bet
for ©îorfîabê ©tptb, ftjonbt pan orbenttig ftrafte ©ungen nb af
§atfen, faatebeë puftebe og gabebe pan. Sunbe man pabe feet inb
i pant, ba bar bet grueligt, pbor patt ærgrebe
fig og bar breb.
©ten nu bteu bet bærre meb ©orften, og be fmutte ©ær
maatte fmage enbnu mere tæbftenbe.
©et bar egentlig bærb at
gjore Rar ab be næébife©pottere, berfor beb et rigtig tet^op at fætte
op tit Orenen og faa bag efter at gjore bem tit Skarre og fige: „turnte
3 nu fee, jeg tunbe gobt ttaae bcrop, men bitbc itfe, forbi jeg
bitbc ntorc Stofferne",
©et bar et gobt 3ttbfatb, meente ©tittet,
og meb et §op faa ftærft, at patt benbte bet $bibe ub af Ørnene
beb bet, ttaaebe patt pcett op tit Orenen; men ba pan itfe tunbe
fee meb be forbreiebe Øine, tumtebe ©tittet atter neb meb ufor
rettet ©ag og bar bektbett faa ttpetbig at bætte neb i ©ætten beb
©ibett af ©ræet, faa pan trablebe brpppenbe baab op paa bet ©ørre.
„©oøfer titpok", raabte patt ba tit ben fpottenbe gorfamting,
ber nu trængte fig tit fra atte ©iber, „3 tee ab mig, men 3 ere
Sitte mine ©arre. 3eg par nptig faaet mig et rigtig gobt ©îaat»
tib oppe i ©pen, pbor jeg par
forpagtet tre Çonfepufe og fan
fpife, ttaar jeg par Spft; men efter tttitt Sægcfl fornuftige Raab,
ftat jeg pber ©ag, faatæitgc jeg bepotber benne gorpagtning, gjore
mig ©eoægetfe beb at fprittge og gjore Optnnaftif, font anbre for»
nemme golf, ber teue for gobt.
3 bitte bog bet forftaae, at jeg
«tbrig tunbe faae ifittbe at røre Rønnebærrene; bertit ere be rig»
tigno'f for fure."
©ten ben øbrige gorfantting bar itfe faa peett toofet,
Sitte
toe ba og raabte:
©e
ba

ere

patt itfe

for fure, fagbe Ræben
futtbe

ttaae

bettt.

om

Rønnebærrene,

Ør&fjirog.
„3)et

tommer

igjett", fagbe ©tanben, pan gab fin ©o gtæff.
Raar Øttet gaaer inb, gaacr ©ibbet ttb.
§atbgjort Ojertting ftat matt pberfett tobe etter tafte.

49

De to Haner.

Indbilsk

af sine Fjedres Pragt
Nedsaae en Hane med Foragt
Paa en, der bar en Kjole graa
Foruden mindste Flitter paa.
«Kræ!»
«vig
sagde den
bort fra mig,
Der er ei noget Smukt ved dig;
Jeg straaler som det klare Guld,
Din Kjole er saa sort som Kul ;
det seer du selv
Jeg kan
med Ære
Ei i et saadant Selskab være.»
—

—

—

Knap

var nu

afsagt

denne

Da hver nu nøgen var og bar,
Derei den mindste Forskjel var:
Hvid var den ene, hvid den

anden,

—

—

Om

Dom,

Før Maren Kokkepige kom
Med Kniv i Haand og fanged saa
Den røde først, derpaa den graa,
Tog begge af og skar dem op
Og rev hver Fjer af deres Krop.

Og

brune bleve de paa Panden.

£>ønen$

§øiten fulgtes ab ub i ©toben for at faute 9tøb
ber.
gørenb
git, traf be Slftale om, at IjbiS een af bent fanbt
©et traf fig fnart, at §ønen fanbt
en Støb, ba ftulbe be bele ben.
bilbe itte bele meb
en meget ftor Jtøb; men l)un taug fülle og
.Çanen. Smiblertib bar Sjærnen meget tpf, og ba §ønen oilbe
fpnfe ben, bleb ben fibbenbe i §alfen, faa Ijittt bar lige beb at
qbæleS, „Sjæretpane", f!reg§øneu, „jeg beber big, ffpnb big i ftørfte §aft
neb til ©rønben og bont mig en ©aar ©anb, üji ellers qbceleS jeg."
og fagbe: „©rønb, gib mig ©anb,
£anen løb, alt bbab ben tunbe
f)ønen ligger bonne i ©toben og er lige beb at bøe,: forbi f)un
„8øb til
bar faaet en ftor Støb i Ralfen." ©rønbett foarebe
tit
løb
Sonen:
en
Sone
Sop!" §anen
og bont mig
©tobfogbenS
„Sone, gib mig en Sop, tbi ©rønben bil gibe mig ©anb, og
©anbet ftal til potten, fom ligger bonne i ©toben og er lige oeb
©ten Sonen
at bøe, forbi bnn por faaet en ftor 9tøb i Ralfen."
en
Sop!"
©glatten tom
fagbe: „@aa til^øteren og tjøb mig
til §øteren: „£)øfer, gib mig en Sop til ©tobfogbenS Sone; tbi
Sonen „bil gibe en Sop til ©rønben, fom bit gibe mig ©anb, og
©anbefftal til §øncn, fom ligger bonne i ©toben og er lige beb
©a fit Çanen
at bøe, forbi b«n b«ï faaet en ftor 5Røb i Ralfen."
meb ben til ©tobfogbenS Sone, ber
gif
og
boS
§øteren
Soppen
fra til ©rønben og fra ©rønben til §ønen, fom ba bar qbalt og
faa bøb, at bun rørte fig itte mere.
©et bar en ftor |)jerteforg for §anen ; b«u grocb og butfebe
bøit, og alle ©prene tom for at beflage og trøfte ben ftaftelS
en lille ©ogn for beri at føre §ønen
|)ane. ©ep ©tuns labebe bar
©a ©ogncit
færbig, fpreubte ©tufene fig for
til ©råben,
©ognert, og $anen barSubff. Unberbeis møbte be Streben, fom fagbe:

$anen

og
be

—

4

50

„^paiie, fjbor ffaf bit f)en?" „3eg ffal fjeit og begrabe min ®oite,"
fagbc .patten, og ba Soeben bab om at fibbc op, foarebe patten:
„@ctt big op paa 58ogitenê ©tnœffe,
©a fait SOhtfeite ob træffe!"
Dîœbett fatte fig ba bag paa, og figefaa
gjorbe Ufben, fBjørnen
og fjorten, font be ligcfebco mobte. ©oget gif bibcre og font tif entBœf.
„pborfebeb ffuffe bi fjer fomntc ober ?" fagbepanett. ©er faa etpaftn
ftraa beb ^iben, og bette titbob, at bct bilbc fœgge fig tbœrë ober
iSœffen, og faa fitnbe be gobt Ejere ober. 3)îen ba be fep SDÎuuê
fom ttb paa beit fntaffe S3ro, rttffebe
pafmftraaet tteb i 33anbet,
Süfufette fafbt nteb og brufttebe. Sftter bar man ba i -fyorfegeitfjcb ;
men ett ©føb font tit
og fagbe:
„3eg er ftor nof, jeg bit fcrgge
ntig ober SSaubet, jeg er breb nof, og jeg bœfter iffe." ©og uf)ef
bigbiib font ©fobett tif at berøre fßanbet, bct fttirrebe i ben, ben
ffnffcbeb, fafbt neb og bar bob. ©iffibft bar ber eit ©fer.;, ber
biffe ©armbjertigfjeb og fagbc fig mibt i fBaitbet, faa fBognen fom
fpffefig ober ttteb beit bobc Sttabant pone; men nteb affe bent, ber
Ijang bag i Rognen, gif bet faa ntjcfbigt, at 2$ognctt fob
tifbage
og j'tobte fjefe gofgct ttb i Skubet, pbor be brttfncbe
9ÎU
tiftjobe.
fob faafcbcë beit itfpffefigepanc gaitffe afene nteb fin
bøbcpuftrit.
patt graocbc en ©rab, fagbc' penbc beri og fif en paêfenbe ©teen
fagt obenpaa ©rabcn. pan bilbe fœttc et ftnuft SSerë paa
©tenen,
men fitnbe iffe tautfe
berpaa for©org og ©raab; tïji fjatt førgebe
fig fttart iïjjef, og faafebeb bobe be Mc.

,L—,

51

gluebørnene.
6 n Süœrm af gluer fEøi om potten« 9ianb,
£!)i potten ben Dav fulb af beitig globe,
Og ©maafolf, Deeb man, Ijolbe af bet @øbe,
Slf Siælf, af Ijoabfomljelft ber fliffeë fan,
Slanbt bem Dav mange ©ørn, bu Deeb Del nof,
Sit ogfaa gfuebørn i Serben ere,
T)a ginerne fig meget ftærft formere
om potten fløi en ræbfout glof,
Kort fagt
,,9îu, Søru, 3 Deere maae fovfigtig,
Og 3 ngen dodc fig fra pottens tftanb,"
@aa talte ftrengt ben gluemanb,
Xty £)cr 3 fjenbe iffe garen rigtig!"
Sien S ørnene fløi om i ftore Krebfe,
®en globe litgtebe faa fobt og beiligt,
Sit gaae langö Sanbctt Dar bem ei beteiligt,
£t)t Ipftre ret, bet Dil jo Sont ei ftebfe.
„Sor gaber er faa feer en gammel Setø;
§an er faa gnaDen tibt, og fjatt Dil iffe,
Sit Di maae af ben bebfte globe fliffe,
Sien l)an
tjan regtteö iffe blanbt Sropljeter,
Si Dibe ogfaa, tjan Dit gjerne fpare
Gîi Seen, ei §al8 i globen man fan bretffe
Si ou Di bog ffulle labe oö forfîrœffe?
ber er Dift ingen gare!"
Korn lab 08 fee
©trap fløi en glof ba lige neb i globen,
Oer bleo for bem et §aD meb bpbe Sølger.
„Sn aubett ©ang oor gaberë Saab Di følger!"
—

—

—

—

n

—

—

—

—

<É>aa

talte be

—

imené be

ftreb

meb Oøben.

Set tabte 3)îde.

$anê og 3enë gif ub i Sfooen
gor at fctlbe Oraer.
§anö

ijitg

oolbfomt,

men

forDooen

3en8 Ijan ftob tjarn nær.
Oet Dar meget flemt i ©runben;
3enê bien ramt faa breit paa Siunbcn,
@aa af Slob ben Ijeelt bleD røb.
Kjoere 3ens ! bu er^nof bøb?
bet er jeg iffe;
§au8! nei bøb
fan
piffe;
hjertet
f)øre
3eg
Sien jeg tjar Sefüimelfer
3a jeg gauffe maaltøé er;
01) i jeg fif faa rap et ©rnæf,
bet er üœf.
Sit mit Si œle
—

—

—

4

rm

52

SKündjIjaufenê „Diöttnbedige" 9teifeeucnti)r.
Sefl Çaaber,

Çer cil fee,
Søgn og ^>rat bør ïee;
bet tan feeS cg §øre§,
gobt,
>£>üorïebe§ Søgn cg $ral tiX ©pot °ö Satter giøreS.
SCt

man

bet

at bu

ab S)aarenê

ec

naar

1. 8Jtündjpufen fertœUer: 3cg
fcrctoß tilpft en Steife tit StuslauöSlften fneebe bet oolbfomt, ^cle gatiSct laa begraset unber Snee, og jeg
fjenbte Werfen $ei eilet Sti- Srirt af et nnftrengenbe Stiöt ftoö jeg enbelig
af og banbt min §eft »eb en ©jenftanb, fora jeg antog for en tilægget Sto>
pararae, fora ragebe frem af Sneen. 3cg tog mine fiftoler unber årmen og
lagbe mig »eb Siben af i Sneen por jeg fnart falbt i en faa faft Sobn,
at jeg iffe oaagnebe, for ben Iljfe
Dag fftnitebc mig inb i Øincne. 9Win
gorbaufelfe tmr imiblertib ubeffriBelig, ba jeg opbagebe, at jeg iaa paa en
ffirfegaarb mibt inbc i en Sanbébp. 3eg fogte lange forgjadeS efter min
§eft, inbtil jeg prer en Srinffen oder mit fooeb; jeg feer op og finber mit
ftaffefê $p flpget op Dcb Seirpnen paa Sirfetaanict. Ku optlarcbe Sagen
fig for mig. Øm Katten oar ber inbtrujfet ftœrft SaBeir, faa at Sneen oar
fmeltet unber mig, men min prægtige ©anger Bar faa uplbig at Birte Pnben
til SBeirpncn, faa at ben iffe funbe tomme ncb.
3cg tog imiblertib min
gobe fiftot, figtebe paa Sammen, ber plbt fteften, ffjob og sar faa Ipfelig
igjen at funne fortfætte Steifen paa benne ubnurrfcbc §eft.

©n

1

,

53
3 Kuslnnö file» jeg, fortæller Baron flmtcfifiaufen, infifiiflet i en
fier fortes», og jeg fia»fic fienSfisre at filioc uftnæpnt til Altforer for
Bi
tn Slffteling Kfittere, og utin fortrinlige fejt gjorfie uftutærfet Djencfte.
anrettefie en Dag et »æifiigt fefierlag paa gjenften og jogc fiant iffe hlot infi
i fianS
foin Kamen i fiené fule, men ogfaa ficelt igjennera og ufi
2.

farlig trig,

gæftning

paa fien anficn Sifie.

Da

nn

min

feft

faa ufiimerfct Sofier, »ar jeg
fnart fommen langt foran mine
golf, og jeg fiefluttefiemig enfielig
til at gjorc f olfit. Seg refi min
ftaffelS feft fien til et Banft
fteft, og fien fiegfinfite at firiffe;

Par en

Sen firaf ganjfe umaafieligt og
ffinteé alfirig at funne fane fin
Dorft fluffet. Bien fiette gif
forreftc« ganjfe naturligt til,
tfii fia jeg »enfite mig om, op»
fiagefie jeg, at ficn§ Bagfrop
»ar borte, faa at Banftet løfi
ligefaa fiurtigt ufi af fien, fora
fien firaf.
Senere fanfit jeg
'Bagtroppen, fatte »efi en ée>
flagfmefié fjælp fiegge farter
fammen igjen, og feften funfie
atter gjorc Djenefte.
3. en Dag ftofi jeg »;fi mit Btanftffafi, fom ffirefic mefi fturre Äattoner
infi paa gæftningen. Kctop fom een af fic ftorfte Aanonfugler file» afffiret,
fif jeg gfift til at ufifpeifie gæftningenê Ditftanft ; fiurtigt fprang jeg op paa
tuglen og flot afftefi paa fien. ÎInfieroeiS fommer jeg imifilertifi i Danfe om
fiet Dumfiriftige i min flan, fortrfificr min nficfinfiigc fattftling, at »iHe i
gæftningen, og Beifutter at »enfic om. flnfifelig farer en anöen Äugle fra
gæftningen mig imofie, jeg fpringer oder paa fien, og til mine tammeraterS
©læftc fom jeg fnart i gofi Bcfiolfi tilfiage til mine golf.
4. faa farejogter fiar jeg, fortæller Baronen’, fia»t mærfelige fænDelfer. 3eg fiaofic en ufimærfet Bifinficfittnft, fom »at mefi paa Sagt, ffjonfit
fien fnart ffulftc fiaüc foalpe; »i traf paa encore, fom fünften forfulgte mefi
ftor 3»et og al fien furtigfieft, ficus Dilftanfi tillofi. faa een ©ang fiorer
jeg en falfen fom af et fieclt Äobfiel funfie, men fan fiin og fpæfi, at jeg
Éen fnart opftarefieé Sagen for mig.
iffe »ififte, fiöafi jeg ffulfte troc.
faren fiaofic ttnficrocié faaet tiHinger,.min fnttfi faaet f»alpe; fareungerne fiaPfie
taget glugten, og funfiefioalpenc fiaofic iffe Blot fat efter ftem, men ogfaa taget
fient, faa at jeg enfite Sagten mefi fej; farer og fej funfie, mefien« jeg fun
fiaofic fiegfinftt fien mefi een af fioert SlagS. Diéfe funfiefi»alpc fileBe altifi
i»rige 3ægete efter farer, men engang forfulgte fie en faafiatt og Bare iffe
iftanfi til at naae fien. Der file» en Sagen uften Sige i flere limer, og faren
-

54
Silbe albrig Wide træt.

ISnbelig fftjber jeg ben,

finber 'jeg ben, faalcbeê fom

bu

og beb

nærmere

feer ben pan bette billebe.

betragtning

®en Dat bobbelt

naar ben Dat træt paa bet ene Sæt been, Dat ben fprungen om
bet
anbet
paa
og Ijaobe berDeb tunnet ubDife benne ffore Ubpolbenpeb mob
alle mine fortræffelige §unbc.

flirbenet, og

Nogle

af

Uglspils Skalkstreger.

Uglspils
Hans Liv

„Skjoldemærke“
er

os

et

er

en

Billede paa

Ugle
Klogt

og et

Speil,

og mange

Feil

Böhmen i Staden Prag gav Uglbesvare ethvert Sporgsmaal. De
kunde
som
en
hoilærd
ud
for
Professor,
spil sig
Da de vare komne
Lærde der i Byen tilsagde ham til et Møde paa Heiskoïen.
Draaber findes
er
de
hvormange
sammen, spurgte
Uglspil: „Hvor dybt Havet, og
Da svarede Uglspil: „Havet er ei dybere, end at en Steen
vel i Stranden?“
kan uaae Bunden, og ville 1 stoppe alle Vandløb og Aaer, som føre til Stranden,
Draaber denne indeholder ; det er en let Sag!“
snart
saa skal
1.

Uglspil

paa Heiskolen i

Prag.

I

tælle, hvormange
dog ikke, og de harmedes, fordi de vare overvundne. Da spurgte
de: „Hvormange Dage ere forløbne fra Adams Tid indtil nu?“ Uglspil svarede:
Da spurgte
„7 og atter 7 og atter 7 og saa fremdeles, og Rest er mindre end 7!“
de Lærde: „Hvor stor er Himlen?“ Uglspil gav til Svar: „Tag mig Solen,
Maanen og Stjernerne bort, saa skal jeg maale den; det er et Øiebliks Sag.“
Da mærkede de Lærde, at de ikke kunde magte,_ham i hans Gjækkeri og lode
jeg

Det kunde de Lærde

ham fare.
at læse.
1 Erfurt gav Uglspil sig atter ud for
da
til
kom
Lærde
og spurgte ham, om han blandt andre
Byens
Kunster ogsaa kunde den, at lære et Æsel at læse. Uglspil svarede ja, hvis han
De tingede da og bleve enige om Prisen, og Uglspil fik et
fik det godt betalt.
Æsel at oplære og flyttede hen i et Herberg med det.
Uglspil tog nu

2.

Uglspil

lærer et Æsel

en'heilærd Mand.

gammelt
en Bog,

han Havrekorn.
Da Æselet mærkede det,
og imellem hvert Blad lagde
vendte det selv med Mulen Blad for Blad for at linde Havren og skrydede saa
J—A! J—A ! Da gik Uglspil til de Lærde og bade dem komme og høre, thi

55
ihvorvel det
han

var

dog bragt

et dovent og

det

saa

vidt,

tungnemt Dyr,
at det

nu

som

næsten Intet

udtalte to Vocaler.

gad lære,

havde

De kom da Alle for

en
ny Bog og skrev paa det sidste Blad et J og et A
lagde saa Havre mellem hvert Blad. Da saaledes alle kloge Mænd vare samlede, havde Æselet sultet i længere Tid, og det vendte da Blad for Blad og aad
Havren; men da det sidste Blad kom, og der ikke var mere Havre, udstødte det
sit J—A, og Alle forbausedes og meente, at Uglspil maatte kunne bringe det
vidt, eftersom han allerede var kommet saa langt frem. Han fik da mange Penge
udbetalt, men rømmede derpaa i Hemmelighed fra Byen.

at

høre, Uglspil tog

og

3.

lækkersulten.
Uglspil kom engang ind
Kanariefugl, som lmng i et Buur og sang meget
Friis staaer den Fugl ?“ spurgte Uglspil. Værten, der var
meget gjerrig, tænkte
at gjøre en god Handel og
forlangte 4 Rigsdaler. „Vel,“ sagde Uglspil, „saa
lad os faae den stegt; thi jeg vil dog engang have
mig en Bid Lækkert.“ Værten vilde nødig, men en saadan
Fortjeneste inaatte ci kastes hen,
og Fuglen
blev taget ud af sit Buur og kom i
Stegepanden. Kort efter blev den sat for
Uglspil, som imidlertid bad Værten at skjære et lille Stykke af til 10 Skilling, thi
han havde ikke Raad til at
spise for saa mange Penge paa eengang. Værten
blev vred men kunde Intet sige dertil. Dog maatte Uglspil haste at komme derfra.
som

havde

Uglspü

er

en

—

56

Prakkerfolket.

Hanelille sagde til Hønelille: »Hør min Glut! nu ere
Nødderne modne; skal vi ikke gaae sammen op i Nøddekrattet
paa Bjerget og engang spise os ret mætte i Nødder, førend
»Jo nok,
Egernet kommer og henter dem allesammen?«
lad os gjøre det!« svarede Hønen; »der skal vi ret have os
—

en

glad Dag!«

da det

en

var

—

Derpaa gik

de

sammen

smuk, klar Dag, bleve

de

op paa

Bjerget,

og

gaaende deroppe og
Nu veed jeg ikke,

Nødder til henimod Aften.
de havde spiist for meget, eller de vare bievne
nok, de fandt paa, at de ikke vilde gaae hjem
storagtige
tilfods; og da der ingen Befordring var at faae, maatte HaDa den var færdig,
nen bygge en lille Vogn af Nøddeskaller.
satte Hønen sig i den og sagde: »Nu, Hanelille! nu kan du
»Nei mange Tak,
spænde dig for og trække mig hjem!«
min lille Høne!« svarede han, »saadan var ikke Meningen.
Før jeg skulde lade mig spænde for en Vogn, før gaaer jeg
hjem tilfods. Kudsk vilde jeg nok være og sidde paa Bukken,
men selv trække, det gjør jeg min Tro ikke!«
Imedens de nu trættedes herom, kom der en stor And
vraltende og raabte med snaddrende Røst: »I Tyvepak! hvem
har givet jer Lov til at komme i mit Nøddekrat?
Ja, jeg
Dermed gik hun løs paa Hanen,
skal vise jer Vinterveien !«
Men Hanelille
og det lod, som om han skulde faae Prygl.
Han satte sig dygtigt til Modvar ikke tabt bag af en Vogn.
værge og angreb tilsidt Anden saaledes med sine skarpe
Sporer at hun maatte bede om Naade og til Straf lade sig
spænde for Vognen. Nu satte Hanen sig paa Bukken, og det
maatte gaae i en Fart: »Afsted And! løb alt hvad du kan!«
Da de nu havde kjørt et godt Stykke Vei, mødte de to

plukkede
hvad

—

enten

—

—

—

der kom gaaende tilfods, en Synaal og en KnapDisse
raabte beggeTo: «holdt! holdt!» og sagde, at
penaal.
det nu snart vilde blive bælgmørkt, saa de ikke kunde see at
komme videre; desuden var Veien meget sølet, og derfor bad
de, om de ikke maatte sidde op ogkjøre med. »Vi have været
udenfor Porten i Skrædderkroen
sagde Synaalen
og der
blev vi siddende temmelig længe ved Ølkruset; derfor er det
Da Hanen
blevet noget sildigt for os at komme hjem.«
saae, at det var magre Folk, der ikke tog megen Plads op,
lod han dem begge sidde op; dog maatte de love, at de
hverken vilde træde ham eller hans Høne paa Fødderne. Silde
ud paa Aftenen kom de til et Værtshuus, og da de ikke havde
Lyst til at kjøre længere i den mørke Nat, og Anden ogsaa
var træt og daarlig tilfods, saa hun snart faldt til een Side,

Personer,

—

—

—

57
snart til en anden, saa toge de ind i Værtshuset.
DaVærten
hørte en Vogn kjere ind i Gaarden, kom han selv ud i Døren
med en Lygte ; men da han saae de Reisende, tænkte han
ved sig selv: »Disse Folk see ud til allehaande ; det er vel
Han begyndte da at gjøre
næppe noget fornemt Herskab!«
mange Indvendinger og sagde: »Hans Huus var allerede saa
fuldt, at han ikke kunde tage imod flere ; det var ikke saa
sildigt, saa de kunde nok kjøre videre«. Men da Hanen tog
ham til en Side og lovede ham, at han ikke alene skulde
faae det Æg, som Hønen havde lagt underveis paa Reisen,
men at han
ogsaa maatte beholde Anden, som hver Dag lagde
et Æg,— saa meente Værten, at han var sikker paa sin Betaling, og lod de Reisende komme ind. Hanen bestilte en god
Aftensmad, og Selskabet var lystigt og vel tilmode.
Ganske tidligt om Morgenen, da det næppe gryede ad
Dag, og alle Folk i Huset endnu sov, vækkede Hanen sin lille
Høne og hentede Ægget, som de begge spiste til Frokost ;
men Skallerne kastede de
Derpaa gik Hanen
paa Skorstenen.
hen til Synaalen, der endnu laa og sov, greb den fat i Hovedet, og da den ikke havde synderlig Kræfter til at gjøre
Modstand, tog han den og stak den i Værtens Stolehynde;
ligesaa tog han Knappenaalen og stak den i hans Haandklæde,
lukkede saa Vinduet op og fløi sin Vei med Hønen ud over
Marken.
Anden, som hellere vilde sove under aaben Himmel
og derfor var bleven ude i Gaarden, hørte dem snurre over
Hovedet paa sig og tænkte:
«det er bedst, jeg ogsaa lister
mig bort!» Den fandt en lille Bæk, som den svømmede ned
ad; og dette gik ganske anderledes, end da den var spændt
for Vognen.
Et Par Timer efter kom Værten op af Dynerne,
vadskede sig og vilde tørre sig paa Haandklædet, men rev
sig tilblods i Ansigtet paa Knappenaalen. Derpaa gik han
ud i Kjøkkenet og vilde tænde sin Pibe ; men da han ragede
om i Gløderne,
sprang Æggeskallerne ham i Øinene.
«Jeg
veed ikke, hvordan det er, idag vil Alting i Hovedet paa mig!»
sagde han ganske fortrædelig og satte sig i Lænestolen for
at ryge sin Pibe,
Au ! da traf Synaalen ham endnu værre
Nu blev Værten først tilgavns
og det ikke i Hovedet.
nu
fik Mistanke til de Reisende,
forbittret;
og da han
der vare komne saa sildigt den forrige Aften, løb han op paa
Kammeret til dem,
men borte vare de !
Da svoer han
at aldrig i sine Dage vilde han mere
en Eed paa,
tage saadanne Prakkerfolk i sit Huus, som fortære meget, ikke betale,
og ovenikjøbet ere saa skarnagtige, at de gjøre Værten al den
Fortræd, de kunne finde paa.
—

—

—

—

58

forpagter 3enb ^eterfen ftutbe
tjans Sone (Sife gab t)am bct nteb
tomme ctbrtt tilbage.
Sens

griner

i

©fjeegget,

©ans Soengffer

be

©mør,
om

at

©an folber og fnapfer og briffer fig fulb
3 95cert8f)iut8, i Sjcelber og ©tue,
Dg banbfer paa ©aben og rioer ont
Mb

meb Shtroen

paa 9ton
©an riber fbrnøiet „a ©aare."
Stîob Sjælberftuernes muntre Sifarm

tit 23 tjen for at fcctge
mange formaninger

j

@n

hige faa faare.

©trioer,

en

SDÎopS og

en

grue.

Dg ©morret bfeo affat og Men gobt betalt Dmfiber tjan naaer ben tit Sjebman
bens ?eb
i
fKeb 9 SOÎf. og 11 ©fitting,
Dg Sens rcent forgfemmer, boab ©fje Dg raaber i ©aarben: ,,©ei, Die !
©ar talt,

Dg folber foruben Seoitting.

‘

©aloi,OIe©aarbSfarl! nit ffal jeg affteb.
9îaff frem meb ben bfaftebe gole !"

Dtc tom meb §eften, og ©t)irebrøbrette t)ja(f) 3enS ißeterfen
of) f)aa ben gobe gamte §eft, ber fjenbte fin Çerreê ©oagljeber og
git forfigtig ab hjemmet tit nteb ben battenbe SStjrbe. 9Jfen ©bire
brøbrene aftalte meb tjinanben, at be oitbe t)aoe Søier meb bereS
futbe Sarømerat, og be ettebeS om, at be i ben nærtiggenbe ©tob
£)e gjorbe efter Stftate, tiftebe fig
oitbe ooerfatbe forpagteren.
wb i ©toben, trat forpagteren af fjeften og oenbte atte tjans
S o m m e r, men gjemte tjans faa ißenge i tjans ©trømper ; berpaa fatte
be tjam bagtambs paa heften og banbt tjam faft, Ijborpaa Çeften
®en fjenbte 23eicn noie og git tjen
løb bort meb fin SSprbe.
tit hjemmet, tjbor forpagterfonen ftob ocb §aben.

59

„SKen Sen« bog," fimt rcmber, „fjnoi-bcm
er bet fat?
$u grebfen« ! jeg fnaø meer big tjenber."
„SCt," [Barer ban, „(Sife,min {jcerefte@!at!
Seg nar ubi tttøoerne« joænber.

®e tog bine fßenge og ftoge mig faa,
Stt bøb jeg alt længe mtg troebe,
Og faa, at jeg fjoerïen tan gaae etter

ftaae,
SDÎen èr

ganjte

ør

i mit jjo’ebe.

@aa fif ba be ©Igngler mig ginet min Stejlt,"
§an BebbleB meb græbenbe ©temme,
„Stt §atfen be og af min ftaffet« ipefl
§ar ffaaret, jeg nu fan fornemme."

Äonen uteb
®er
anbet.

oar en

9lu

—

pber ebige ©ag,

Æggene.

pun pabbe en £>øne btanbt
gag
og benne gab et
§ønenb
fee,
fßar Snefe, ba be bteb talt;

Hotte paa Sanbet,

lægge Mg
bet

bar

er

et

—

fanbt Honen ilfe faa galt ! §utt bent forfigtig i Hurben fif,.
tog ben paa tpobebet og gif.
©it Staben fttjrebe pun fin @ang ; men pun bar ene og
SBeien bar lang, fljønbt pun gi! tit af atte Hræfter; pun tænfte
ba ober og regneb efter,
pbor gobt pun fil fine Mg betalt, og
bet bar jo fletter iffe faa gatt.
„3a bift!" faatebeé pun gaaer og tater, „for biøfe faaer jeg
en peet fRigëbater.
gor ben bit jeg fjøbe to §øné; tab fee! meb
ben ber fremme fiar jeg faa tre.
fiber lægger Mg, og om iffe
længe lan jeg panbte igjen og lomme tit ißenge; jeg fjøber tre
§øné tit be tre, jeg tjar, fee, bet btiber fej! ©ereé Mg jeg ta’er;
jeg fœtger be patbe, ben anben iReft flat ruges tit Hpttinger, bet
er bebft.
3eg faaer ba en §ønfegaarb ; tænl big bare ! Øg ben
(Snbeet lægger Mg, enbeet
tager tit. ©et er potbenbe SSare!
3eg fjøber to
f)bor jeg btiber riig, bu føbe ®ub !
ruger ub
©jœë og et titte gaar, og bebre og bebre §anbeten gaaer meb
©itfibft faaer jeg
Mg og meb §øné og meb gjer og meb Utb.
t)bo
3eg fjøber en @riië, jeg fjøber en Ho,
ißeugepofen futb!
See, bet giber af fig! Øg efter
beeb, maaflee fan jeg fjøbe to?
et Star
par jeg ©aarb og golf og Høer og gaar. Saa fommer
en grier inb i min Stue,
part fpsfer min fpaanb, og jeg btiber
grue, for pan par en ®aarb, fom er ftørre enb min; jeg btiber
faa fornem, faa ftott og fiin, jeg taater iffe ben minbfte Snaffen,
jo, jeg ffat bibe at fneife meb Staffen !" Øg ret fom pun fagbe
bet, gjorbe pun faa
ftaff! Mggene ber paa 3orben taae!
3Jîeb bent ben pete Spffatigpeb fatbt
og bet bar i (Srunben
£. <5. Slnbetfen.
ftet iffe faa gatt.
bet

—

—

—

60

Støojijjeljunben og SJïttanen.
6n 2ftoppef)uttb gif ub for at fpabfere,
©et üar for (Sunbfjebé ©tptb, maaffee for anbei SOÎere.
ÜÜÎaanen Ipfte mat, men langé mcb Staené 33reb
ben falbt t Sßanbet neb.
®it SDÎofopeit, gleb
og plump
©en ftaffeté §unb ben ptabffebe,
©en bteb faa oaab og fjaffebe
^Jaa Sanbet op, og ffjønbt ben nær oar beb at baane
©en gao fig tit at fljænbe paa ben blege SDiaane:
„®u runbe ©rotb, bu er en ©prf, en reen iBebrager!
en anben ®ang jeg big af Rimten jager;
9Jîen tøo!
3eg ffat big bibe, fønberftibe i mange tufinb ©tpffer,
©u er tun futb af Søgn og SSanb og alle @tagé Utptfer."
©g .fpunben faa bteo beb at bjæffe, gjøe og ftjænbe;
©en bteo faa pœë, tt)i 3Sreben ben fit næften ingen ©nbe.
3menê fab SDÎaanen tun i 9to, ben fab, fom om ben fmitte,
©en mæteb et et ©rb, men rolig fremab itte.
iöagtatetfe og <Snaf, bet ftat big ei anfægte,
©e ere ftemme not, bet tan man itte negte.
SDÎen er big SSerben onb og o i t big itte ftaane,
<Saa tænt paa SKoppeljuuben og ben btege SOiaane.
—

—

—

Molboens

Strømper.

En Molbo gik en Dag til Ebeltoft for at besøge sine gode Venner; som
han pfeiede, havde han sine bedste Klæder og sine ny Hoser (Strømper) paa.
Manden holdt meget af at svire, og de gode Venner i Ebeltoft gjorde ligesaa ; deraf
kom det, at han den Dag fik sig en lille Pidsk, det vil sige, han fik sig en
Rims. Paa Iljemveien svinglede og dinglede han til begge Sider, som fulde Folk
i
gjøre; og tilsidst deisede han om paa Landeveien, blev liggende med Benene
og faldt isovn. Et Øieblik efter kom en llaandværkssvend vandrende
han saae Molboens smnkke nye Hoser og mærkede, at Manden sov
da
forbi; og
haardt, lik han Lyst til at stjæle Hoserne, da hans egne vare gamle og forslidte.
Med Lempe listede han Træskoene af Molboens Been og trak Hoserne af; derefter
et

Hjulspor

trak han sine egne gamle Hoser paa den Sovendes Been, gav ham Træskoene paa
Nogen Tid efter kom
igjen og gik sin Vei med de nye Hoser paa sine Been.
en Slagter kjørende henad Veien, standsede og raabte til Molboen : „Heida, Kammerat, træk dine Been til dig! ellers kjnrer jeg over dem.“ Molboen vaagnede

og hørte Slagterens Ord; derpaa reiste han sig paa den ene Albue og saae ned
til sine Been. .Men da han saae de gamle forslidte Iloser øg godt kunde huske,
at han havde taget de nye Hoser paa sine Been om Morgenen, før han gik til
Byen, lagde han sig ned igjen ganske rolig og raabte til Slagteren : „Kjør kun

I

61
er ikke mine Been, der ligge i Hjulsporet.“
Slagteren vilde dog ikke
gjøre Manden Fortræd, han dreiede derfor af med Vognen og kjarte udenom Molboen ; men idet lian kom forbi, gav lian ham et dygtigt Rap med siu l’idsk over

du! det

„Au, au, dit Skarn!“ raabte Molboen og trak begge Benene til sig i
Fart; „skal du slaae skikkelige Folk over Benene?“
„Det var ikke dine
Been, jeg slog paa,“ svarede Slagteren; „det var dem, der Iaae i Hjulsporet;“
Benene.
en

og

—

saa

rullede han afsted.

En indbildsk ung Krabat mødte engang paa' Gaden en ældre Mand. De
begge To Ansigt til Ansigt og saae etffieblik paa hinanden. Den unge
Herre, som var langt finere klædt end den gamle, kastede et fornemt Blik paa
denne og sagde : „Jeg gaaer ikke afveien for en uforskammet Klodrian.“
„Da
gjør jeg,“ svarede den Anden og gik roligt tilside for den Uforskammede.
standsede

—

•f-

Bonden og Brillemanden.

En gammel Bonde fandt det svært,
At regne, skrive eller læse.
Han saae sin Nabo nok saa lærd
Med Briller paa den lange Næse
At læse let i hver en Bog
Og derved blive snild og klog.
Ah ! tænkte saa den gamle Mand,
Saa deri stikker hele Knuden
Jeg Briller mig jo kjøbe kan,
—

Man kan ei læse dem foruden.
Strax næste Dag han gaaer til Staden
Og trasker op og ned ad Gaden.
-—■

Tilsidst han finder en Boutik,
Hvor andre Folk de Briller fik.
»God Dag! vil De ei Briller sælge?«
Saa siger han, mens ind han kom,

»Jo«, sagde

man,

»behag

at

vælge,

Det er kun det, det gjælder om.«
Hvor længselsfuld den Gamle kikker,
Det kan dog vist Enhver forstaae,
Han Brillerne paa Næsen stikker,
Men ei med Læsning vil det gaae.
Den stakkels Brillehandler kommer
Med Briller nok saa mange frem ;
Tilsidst han tømmer Huus og Lommer,
Bonden kan ei bruge dem.
Men
—

à

»fc

■

62
»Ei!» spurgte saa da Brillemanden,
»Hør, Bonde! er De ved Forstanden?
Kan De og læse i en Bog?«
»Nei, gode Mand ! De fatter dog,
Saa vilde jeg vist ikke løbe
Til Byen her og Briller kjøbe!«

$en uforfifltige og ben forfigtige 2H-eng.
®tt ©reng oilbe engang otter en bt)£t Sla, nagtet tjan enbnu
iïte f(aobe tært at fttøntnte. ®a nu Oanbet iffe faatebeê bitbe bære
ber iffun forftob at gaae paa Sanbjorben,
en ftobfet ©reng,
neb
og oilbe oære brufnet, tjoié 3ngen bar tom
faa fant gtyren
Én anbcn ©reng, font Oar SSibtte tit benne ©e
nten tit Çjœtp.
gioentjeb, oar forfigtigere og oberbeiebe, ï)bortebeë fjatt oitbe bære
fig ab for at unbgaae et tignenbe ©itfœtbe. „3eg bit", fagbetjan,
„albrig nogenfinbc gaae i Slanbet, førenb jeg tjar tært at foømme."

®e to Stmber neb 0?ofetjuHet.
ïo ©ønber font fjørenbe, og SSeien bar faa flem,
Og begge Oo be Ijaftebe for fnart at tomme f)jent.
©e rnøbteé oeb et ÉOiofefut, bet itbe bar, forbi
©en ©ne ffutbe fjotbe, mené ben Slnbett tom forbi.
„§ei!" raabte nu ben gørftc, „tjør ubettom, min 33en !"
„Sla, tjør bit feto, bu ©taftet, eubog tit IStofébjerg tjen!"
©aa torneb oreb ben Slnbett, „tjør bu tun ubettom !
3eg oiger ei af pletten, jeg er bog et faa bum."
„bu far faa brøie Orb;
foarebe ben gørfte
„£nt"
Slien bu er bog faa titte, mené jeg er ftærf og ftor.
jper oit jeg itfe orøote, bet tjjætper iffe ftort!
3eg bit meb big forfare, font ntjtig jeg tjar gjort
3uft meb en attben töoitbe, fom mig i 33eieu fom
Og tigefaa ri oitbe ftraç fjore ubettom."
©e tolbe Orb be fjøtte faa brat ben Slnbené Sliob;
©et oar, fom ont fané fjerte fig tjeelt bebæge tob.
£>an ©ømmett tog og ißibffen, gab £>eftene et ©mæt
Og fjørte faa forbi, tt)i tjan oar ei fri for ©træf.
©og fagbe Ijait faa: „Sjære, fortæt mig ntt tibt fort,
£bab gjorbe bu meb Sonben, fom itfe fjørte bort?"
„3a tænf big, tjoilfen g-arc, ben ©taftet Ijan oar i:
®a t)au ei oitbe oige, faa fjørte jeg forbi!"
—

—

IÉ

63

î)eti
fin üDiober ftï j3eter
©ufïer,

en

fjœre Sfiöing.
âliarf og

fïutbe fjøbe

ißunb, og ljurttgt ntantte £)an lobe;
Stien ba f)an traöebe raff og bteb tibt bange,
3 Sîenbeftenen Çait falbt, bet faaban er gaaet faa üDîange.
©et SSœrfte car, at SDcarten fatbt neb og bleo borte,
£f)t tjbab fïutbe bßeter bet faa,
fa tjbab mon fyan gjorbe?
©et bar bog faa flemt, bet ©ab tjan ei funbe taate,
©g berfor ban bitterlig græb, ja Ijan gab fig tit at fïraate,
©n ©arne, fom ba gi£ forbi, tjun bobbe faa ømt et fjerte,
$un bnïebeé oeb banb ®raab, fjun følte faa gobt banb (Smerte,
©erfor tjun tog en SDiarf, ben fïutbe ®raaben tinbre;
3)ien fSeter ban jamrebe fig, og ei banb ©raab bteb ntinbre.
„£bab grreber bu for? jeg gab big eu üDiarï ffat jeg troe!";
„3a, men meb ben, ber er tabt, faa babbe jeg nu Ijabt to."
grembeteb ban øræb, og begge ipænber ban oreb;
Ipant ©amen gab atter en 2Jiarf og fagbe: „jeg fitfertig oeeb,
fiu ftanbfeé maa bet bin ®raab og ©nbe faae at bin Stage?"
„9iei, nujegbaobebaot tre, t)bië bentabtejegfiï tit bage."
©g ©reugen bteb beb at ijï)k, at føge og tebe ;
£>an bibfte, at SJiarfen laa i tRenbefteuen bernebe.
©og ©amenbuugiï: „©u ©reng, bu attib bit græbe faatænge
et

—

©utroer,atbin£l)ïïeog?5irebben fittbeéogfibberisenge."
G-aade.

En

fremmed Reisende du kjender vist
Hans Navn det er nu gaaet mig heelt af Glemme
Paa Taget høre vi hans kjendte Stemme,
Hans Næb var rødt, dengang jeg saae ham sidst.
—

Man ofte seer ham gaae i vore Moser,
Hans Hjem er bygt af Grene smaa og Qviste ;
Men saae du ham, da troer jeg, at du vidste,
Han gaaer paa lange Been med røde Hoser.
Han er en Yen, hvorhen han saa end kommer;
Man seer ham gjefne her og allevegne,
Han reiser tidt til andre Verdens Egne
Og bliver kun hos os, naar det er Sommer.

Saasnart der høres Fuglesang paa Qviste
Ved Foraarstid, vi da vor Gjæst kan vente;
Han kommer, gaaer en Mage sig at hente.
Ved Rughøst snart igjen vor Gjæst vi miste.

—

—

64

3)et er nanjïeligt, at giøre SUIe tityaé.
Én ©onbemanb patbe et SSfel, fom I)an tilbe fælge, forbi
„Som, £>anb", fagbe pan til fin ©øn,
pau trængte til ißenge.
i Sjøbftaben ; ber Dille ti ©o træffe
inbe
bet
er
Sftarfeb
„ibag
@aa lagbe 3ftanben en ©rime paa
S@blet inb og fælge bet."
SSblet og traf affteb meb bet fjenab S3t)en tit. ®e tare iffe fomne
ret langt penab Seien, førenb en fpeftepranger reb forbi og raabte
til bem : „©et maa tære et baarligt Sßsfel, 3 ber træffe meb, fibett
bet iffe fan taale at bære (Sen af Ser."
„@æt bit big op paa
Sibiet, §aub," fagbe gaberen, „ti benote ba peller iffe at gaae
St ©ieblif efter møbte
©aa fatte ©rengen fig op.
begge ©o."
be en gammel Sone, font font fra ©pert meb en Surt i Çaanben.
„gp, ffamntc big, bin lange Snegt!" raabte pun til ©rengen, „ffal
bn fibbe ber og ribe i aftag, mebenb ben ftaffelb gamle 3ftanb maa
„@ib bn pellere op i mit@teb, gober!"
gaae tilfobb teb ©iben!"
„3a! lab mig bet ba!" fta
fagbe ©rengen og ftob af.
©et tarebe iffe længe,
rebe ben ©amle og fatte fig op at ribe.
faa fom be forbi en Sogn, fulb af Ipftige aftarfebêgjœfter : „§eiba!
®u gamle Sipttcr!" raabte en ung ©onbefnøø, font fab paa Subffe
fæbet og tænbte fin ©obaf&pibe, „bu brpber big nof iffe meget om
ben ftaffeïô ©reng, fom traffer i ©natfet, naar bit bare felt fan
fibbe mageligt og bingle paa bit Sifel." „@æt bu big op bagteb
mig, §an3!" fagbe gaberen. ©et gjorbe ©ønnen, og faa reb be
tibere.
„atei, til 3 bare fee til be to ©prplagere!" raabte ftrap
efter en Sftanb, font fulgtes meb et ißar autre penab Seien til
©pen. „®et ftaffelb Sifel maa tære glab teb at fomme til Sftar
feb og blite folgt til ffiffelige golf, fom fan bcpaitble bet barm
pjertigt", tilføiebe pan. „§tab ffal ti nu gjøre, §aué! for at føie
ob efter golf ?
©aac maae ti iffe, og ribe paa S@blet maa pter
fen ben ene af ob eller ti begge ©o ! 8ab ob faa bære Sßtblet ba,
@aa tog
ptib ti fan; bet er bet Snefte, ber er tilbage for ob."
Sftanben et 9îeb, banbt ©enene fammen paa SSblet og traf en tpf
(©tang igjennem, for at be funbe bære bet paa bereb ©fulbre intel
lem fig. 3ften bet tar altfor tungt; bet lob fig iffe gjøre.
„3a,
faa maa ti tel eube, fom ti begpnbte," fagbe gaberen; „for bet
er iffe muligt at gjøre 2111e tilpas."
©erpaa løfte be Séblet og
traf bet til ©peu uben at brpbe fig mere om, ptab golf fagbe.
'f'

___________________

Ørbfprøg.
,,ïag gobeit til big, at jeg iffe ffal træbe big", fagbe §anett

til

£>eften.

„gruer ffal pate gruenober", fagbe gale Sine, pun flæbte fin Saabe
i

„©er

er

©enbeftenen.
langt frem," fagbe Sjærtingen, pun faae tilbage.

65

Sffc raûîiüilb.
©ampmøtte tjaobc nogle SÖiurere opført en meget fjøi
©forfteen. ©e bteoe netop farbige ineb SIrbeibet en Søoerbag
Stften og ftpnbte fig at ftige neb for at tontine tjjem tit bereb ga
mitter og tit StftenPmaben efter et ftrengt ©agëarbeibe. ©a ©tor
ftenen oar faa ooerntaabc tjøi, fttttbe be itte tjaee noget ©tittabé
op tit bet Øoerfte, men tjaobe anbragt et bobbett ncbtjangenbe Sieb,
fom be firebe fig neb ab, ben ©nc efter ben Stuben, ©aafnart
ben ©rebie tjaobe naaet Sorbett, tofte fjatt Siebet og tjatebe bet neb
tit fig; fjatt oibfte itte anbet, ettb at tjatt oar ben ©ibfte.
„©top,
©top!" raabte ben gjerbe heroppe fra. Slien —bet oar for fitbe:
©nben af 9îebet gtcb gjenttent Sernoiet oeb tjané jobber, og Ijan
fab ber alene paa ©oppen af bett forfarbetig Ijøie ©forfteen.
kammeraterne faae nteb ©træf og Sebrøoetfe op tit fjant og neb
tit Siebet, fom faa i en Sîing for bereö Jobber. §üab ftntbc be
gjøre? ipoorbatt ftutbe be faac ben ftaffeté Slianb tjjutpcn neb?
©aa tjøit ftutbe ingen ©tige rafte. S bet ©amme tom tjanë kone
tit og faae jyaren.
„Senb !" raabte fjun tit fjant, „træf bin ©trompe
af og trœüt ben op fra ©aaeit, faa tommer jeg ftrap igjen," og
Sliattbcn forftob tjenbeb SJiening.
bermeb løb fjttn ftpnbfomt Ijjeiit.
S en fpaft fif fjan fin ene ©trompe af, tog fin Sonimefnio, ffar
©aafpibfen af ©trøtnpen og oiftebe en tang Ütbtraab frem. §ané
Siu tog
kotte tom imibtertib titbage nteb et Siøgte ©egfgarn.
Slianben en titte üDîmtrfteenë&roffe, banbt ben oeb ©nben af fin
Utbtraab og firebe bett neb tit Sorben, kotten løfte ©tenen af og
tnfjttebe Ittbtraaben faft tit ©egtgarnbenben. „§at nu op, Setté !
men lempeligt, at ©raaben iffe flat gane itu", raabte tjnn; og et
©iebtif efter tjørtcé SJianbenb Siøft heroppe fra: „Sin fjar jeg bett!"
©aa banbt kammeraterne bet ftore Sieb faft tit ben neberfte ©nbe
af ©egtgarnet; Senb tjatebe atter op og fif fat i Siebenben. ©en
ftaf tjait berpaa gjennem en Scrnøffett i SJiuren, gjorbe bet iftattb fom
^aboantigt og tob fig gtibe ttcb tit be Stnbre. S bet ©iebtif, tjan
fatte fine Jobber paa Sorben, raabte be tre Seltner „jpitrra !"
Slien Settb oeitbte fig om tit fin kone gao tjenbe etkpb og fagbe:
„©et oar minfanbten gobt gjort af big, titte Slioer!"
«eb

en

Kanariefuglen.
Navn Caroline havde en Kanariefugl,
Det lille Dyr sang fra
hun holdt overtnaade meget af.
en meget smuk Fugl, mørkeguul
det
var
til
Aften,
og
Morgen
Caroline sørgede selv omhyggeligt
med en stor, broget Top.
for den, gav den Fuglefrø i Kassen, hver Dag frisk Vand i
Glasset, undertiden ogsaa et grønt Blad og et Stykke Sukker.
Men en Dag begyndte Fuglen pludselig at hænge med

En lille Pige

ved

som

5

66
og næste Morgen, da Caroline vilde give den Vand,
hun den ligge død i Buret.
Da brød hun ud i Klager
over at have mistet
det lille Dyr og løb grædende og hulkende ud til sin Moder.
Denne søgte at trøste hende, og uden
at sige Caroline Noget gik Moderen ud, kjøbte en anden Kanariefugl, der sang ligesaa godt og var endnu smukkere, og
satte den i Buret,
Men da Caroline saae den nye Fugl, var
hun ligesaa utrøstelig og græd endnu mere end forhen.
Da
blev Moderen meget forundret herover og sagde: »Men, min
gode Pige ! hvorfor græder du dog saameget og er saa bedrøvet? Dine Taarer kunne jo ikke kalde den døde Fugl tillive
igjen, og her har du en anden, der er ligesaa god som den
Da sagde Datteren: »O, min kjære Moder! Jeg
forrige.»
er saa bedrøvet,
fordi jeg har gjort Uret mod den stakkels
Fugl, som nu er død, og ikke har gjort den alt det Gode, jeg
kunde og burde.«
«Lille kjære Line!» svarede Moderen,
ogjør dig ingen Bebreidelser! Du har jo altid passetKanarie«Ak nei, Moder!» sagde Barnet,
fuglen meget ordentligt!»
«et Par Dage før den døde, gav du mig et
Stykke Sukker til
Fuglen, og istedetfor at give den det, spiste jeg det selv.
Det gjør mig nu saa hjerteligt ondt!»
Moderen smilede slet ikke over den lille Piges Klage;
thi hun kjendte og ærede Naturens hellige Røst i Barnets Hjerte.
«Ak Gud!» sagde hun, «hvorledes maa et utaknemmeligt
Barn være tilmode ved sine Forældres Grav!»

Vingerne,
saae

—

—

—

—

Drengen

og Grantræet,

En Dreng gik

i Granskoven og saae op paa de slanke
og ranke Træer, hvoraf der stod saa mange.
«Ak, var jeg
blot saa stor og saa stærk, saa høi og saa rank som Træerne
der!
Kunde jeg blot rage ligesaa høit op i Luften med mit
Hoved og bruge Skyerne som en Paryk ! Hvor uendelig smukt
maa det være
deroppe ! Hvor stolt vilde jeg smile ned til
mine Kammerater, naar de gik mig forbi!»
Medens Drengen
saaledes talede og uafbrudt stirrede op mod Toppen af en
stor Kæmpegran, mærkede han paa eengang en Rækken og
Strækken i alle sine Lemmer, og see !
hans Fødder sloge
Rødder; de rodfæstede sig i Jorden ligesom Rødderne ved et
Træ, kun Benene, Maven og Brystet bleve ved at række sig i
Veiret høit op i Trætoppene, og Armene bredte sig ud som
Grene, medens Hovedet dannede sig til det øverste Skud eller
Krone af en vældig stor Gran.
Hans Ønske var altsaa opnaaet, men han glædede sig
Han vilde lege med
slet ikke ved sin Høihed.
—

Skyerne,

67
efter hvilke han havde længtes saa meget, men de havde aldrig Tid til at tøve, og kun Armene kunde han strække længDet var stedse nye Skyer, der joge
selsfuldt ud efter dem.
ham forbi ; mange af dem berørte ham vel, men han var ikke
Han vilde springe efter dem,
istand til at holde dem fast.
men
der var
han før havde jaget efter Sommerfugle;
som
altid en usynlig Magt, der holdt ham tilbage, og han kunde
Da blev han vred, rystede
hverken flytte eller bevæge en Fod.
voldsomt med Hovedet, som om han selv vilde slide sig løs
han stod som naglet til
men forgjæves !
fra Rødderne ;
Herover betoges han af en unævnelig Angest og vilde
Stedet!
skrige og raabe om Hjælp; dog han kunde kun frembringe
Suk, der lignede Vindpust. Da fremkom det inderlige Ønske
i hans Sjæl:
«Gid, jeg dog igjen var en lille Dreng, der
kunde springe omkring, synge og lege af Hjertens Lyst og
strække Armene ud til hvad Side, jeg vilde, og efter hvad
jeg vilde!» Og paa eengang mærkede han da en Sammenkrympning i hele sit lange Legeme. I Fingrene fik han først
Følelsen tilbage, og med disse kunde han fornemme, hvorledes
Fødderne, Benene, Brystet og Skuldrene dannede sig og tilsidst
Øine.
Saasnart han
Hovedet med Mund, Næse, Øren og
havde faaetøinene, saae han rigtig forbauset om til alle Sider;
Han følte
han gjenkjendte sig selv og følte sig som gjenfødt.
endnu nogen Tid paa sine forskjellige Lemmer, om han dog
Da vovede han
ogsaa virkelig var bleven en Dreng igjen.
pludselig at gjøre et stort Spring høit op i Luften. Han var
atter fri, og i sin Glæde udstedte han saa høit et Skrig, at
slet ikke styre
han kunde
hele Skoven rystede derved ;
sin
over
han
sin
i
lykkelige
Forvandling;
Henrykkelse
sig
løb næsten sandsesløs fra Sted til andet, raabte og skreg af
vild Glæde, indtil han endelig mat og forpustet satte sig ned
Han sagde:
for at udhvile sig og trække Veiret.
Jeg sad som stænget i trangeste Buur,
Da Høihed jeg higede efter.
Hvad er du dog, du døde Natur,
Mod Aandens de levende Kræfter!
Jeg frit nu kan føre min Haand og min Fod,
Mit Øie har lynsnare Vinger;
Nu fatter jeg ret, at min Gud er mig god,
Ham Lov og ham Tak her jeg bringer!
Jeg veed, at hvo, som kun Høihed attraaer,
Han stivner i Død og i Kulde ;
Det Menneskebørn saa sjelden formaaer
At føle og fatte tilfulde.
—

—

—

-—

5

68

©aafeurten.
Obe paa Sanbet teet oeb SBeien laa et Spftfteb; bu par beftemt
felD engang feet bet! ber er foran en litte fpaoe meb Stomfter og et
©tafit, fom er malet; tæt peroeb paa ©røftefanten mibt i bet bei
ligfte grønne ©rœê uopte en titte ©aafeurt; ©oten fïinnebe tigefaa
oarmt og fmuft paa ben fom paa be ftore rige ipragtblomfter inbe t
$aoen, og berfor oopte ben ©ime for Stime. @n Sftorgen ftob ben
ganffe ubfprungen meb fine fmaa, fïinnenbe boibe Stabe, ber fibbe fom
©traaler runbtom ben titte gute ©ot inbeni.
©en tænfte ftet iffe
paa, at intet fDîennefïe faae ben ber i ©raffet, og at ben oar en
fattig, foragtet Slomft; nei, ben oar faa fornoiet, ben oenbte fig tige
imob ben oarme ©ot, faae op i ben og bøvte paa Særfen, fom fang i Suften.
©en titte ©aafeurt oar faa tpft'etig, fom om bet oar en ftor
§etligbag, og faa oar bet bog enSRanbag; atte Sont oare i ©fole;
mebenê be fab paa bereé Sænfe og tærte fRoget, fab ben paa fin titte
grønne ©titf og tærte ogfaa af ben oarme ©ot og Sttt runbt omfring,
poor gob @ub er, og ben ftynteé ret, at ben tilte Særfe fang faa tp<
beligt og fmuft Sltt, poab ben i ©titpeb følte; ©aafeurten faae
tit ben tpffetige ffugt,
meb StSrbøbigpeb
ber funbe fpnge
op
og ftpoe, men oar ftet iffe bebrooet, forbi ben feto iffe funbe bet.
„3eg feer og pører jo!" tænfte ben, „©oten ffinner paa mig, og
Sinben fqéfer mig! o, poor jeg bog er bleuen begaoet!"
Snbenfor ©tafittet ftob faa mange ftioe, fornemme Stomfter ; jo
minbre ©nft be paobe, bebmere fneifebe be.
fßionerne btæfte fig op
for at oære ftørre enb en fRofe, men bet er ftet iffe ©torrelfen, fom
gjor bet ! ©utipanerne paobe be atlerfmuffefte ffaroer, og bet oibfte
be nof og pofbt fig faa ranfe, for at man enbnu bebre ffntbe fee bet.
©e tagbe ftet iffe ÜRccrfe tit ben unge ©aafeurt ubenfor, men ben
faae beêmere paa beat og tænfte: „fpoor be ere rige og beitige! ja,
bem flpuer oift ben prægtige ffugt neb tit og beføger! ®ub ffee Soo,
at jeg ftaaer faa nar peroeb, faa fan jeg bog faae ben ©tabé at fee!"
og lige ibet ben tænfte bet, „qoirreoit!" ber fom Særfen flpoenbe, men
iffe neb tit pioner og ©utipaner, nei, neb i ©raéfet tit ben fattige
©aafeurt, ber bleo faa forfïrœffet af bare ©læbe, at ben oibfte ftet
iffe mere, puab ben ffutbe tænfe.
©en titte fyugt banbfebe runbt omfring ben og fang : „$Rei, poor
bog ©ræSfet

er

btøbt! og

fee, poitfen fob titte Slomft

meb ©utb i

hjertet og ©øto paa ffjoten!" ben gule iprif i ©aafeurten faae jo
ogfaa ub fom ©utb, og be fmaa Stabe runbtom oare fïinnenbe føtopoibe.
©aa Ipffetig fom ben titte ©aafeurt oar, nei, bet fan 3ngen begribe !
gugten fgêfebe beu meb fit fRæb, fang for ben og fiai faa igjen op i ben
©et oarebe beftemt et peett Ooarteer, før Slomftcu funbe
blaa Suft.
ïomme fig igjen.
fpato unbfeetig og bog inberlig fornøiet faae ben tit
Slomfterne inbe i|iaoen; be paobe jo feet ben S@re og Spffafigpeb, ber
oar oeberfaret ben, be maatte jo begribe, poitfen ©læbe bet oar; men

i

69

®utipanerne ftobe nof engang faa fltoe font far,
i Ülnfigtet og faa robe, for be baobe ærgret ftg.
tpfbooebebe, bu!
©aafeurten faaet

bel

faa oare
^ionerne

og

be

faa fpibfe
ganffe

oare

oar
gobt, at be iïte funbe täte, eïïerS b)aobe
orbenttig Siltate. ®en ftaffeïê liüe Slomft ïunbe
no! fee, at be iffe oare i gobt fumeur, og bet gjorbe ben faa tuber
ligt onbt. 3 bet ©anime font ber inbe i ^aoen en $ige meb en ftor
fînio, faa fïarp og ffiunenbe, f)un git lige ^en mettent ®utipanerne
og ffar ben ene af efter ben anben.
„Ub!" fuffebe ben tille ©aafe
urt, „bet oar jo forffræffeligt, nu er bet forbi meb bem!"
@aa gi!
ißigen bort meb ®ulipanerne. ©aafeurten oar gtab oeb, at ben ftob
ube i ©ræëfet og oar eu titte fattig Stomft; ben fette fig ret faa
tafnemmetig, og ba ©oten gi! neb, fotbebe ben fine Stabe, foo iub og
bromte bete 9?atten om ©oten og ben tilte gugt.
Stîœfte Stiorgen, ba Stomjten igjen tpffetig ftratte atte be tjoibe
Stabe tigefoni futaa 2trme ub mob Suft og St)é, fjenbte ben fugtens
©temme, men bet oar faa forgetigt, b° a & ben fang. 3a, ben ftaf
feté Særfe baobe gob ©runb bertit, ben oar bteoen fangen og fab nu
i et Suur tætoeb bet aabne Sinbue.
®en fang om at ftpoe frit og
Ipffeligt omfring, fang om bet unge, grønne $orn paa Éiarfen og
om ben heilige fReife, ben futtbe
gjore paa fine Singer boit op i Suften.
®en ftaffelë fÇugt oar iffe i gobt fumeur; fangen fab benber i Suret.
®en titte ©aafeurt onffebe faa gjerne at bfoelpe, men boortebeS
flulbe ben bære fig ab bermeb, ja, bet oar oanffetigt at bitte paa!
®en glemte reent, b»°r frauft Sttt ftob runbtom, b°or oarmt ©oten
ffinnebe, og b^or fmuffe boibe bené Stabe faae ub; af, ben funbe
fun tænfe paa ben fangne gugt, fom ben flet iffe oar ijtanb tit at
at gjore Sîoget for.
®a fom ber i bet ©amme to fmaa ®renge ub tfjaoen; benene af
bem b 00 ^ i fjaanben en Snio, ftor og fïarp fotn ben, S'9 en baobe tit at
ffjære ®itlipanerne af meb. ®e gif tige ben itnob ben titte ©aafeurt,
ber flet iffe funbe begribe, b>ab be oitbe.
„fjer fan oi ffjære en beitig ©ræétoro tit Særfen!" fagbe ben
ene
®reng og begpnbte at ffjære i en giirfant bpbt neb omfring
©aafeurten, faa at ben fom tit at ftaae mibt i ©ræétøroen.
„fftio ben Slomft af!" fagbe ben anben ®reng, og ©aafeurten
rqflebe orbentligt af Stngeft, tbi at btioe reoet af oar jo at mifte Sioet,
og nu oitbe ben faa gjerne teoe, ba ben ffulbe meb ©ræétøroen inb
i Suret til ben fangne Særfe.
„9îei, lab ben fibbe!" fagbe ben anben ®reng, „ben ppnter faa
net!" og faa bteo ben fibbenbe og fom meb inb tit Særfen.
Stfen ben ftaffeïê [fugt ftagebe boit ooer fin tabte jfribeb' og ftog
meb Singerne mob 3erntraabene i Suret; ben titte ©aafeurt funbe
iffe tale, iffe fige et troftenbe £)rb, tt>oor gjerne ben oitbe. ©aalebeé
gif t)eU gormibbagen.
„.fjer er intet Sanb!" fagbe ben fangne Særfe, „be ereSttte ube
en

70
og paoe glemt at gioe mig Sanb at brüte ! min fpaté er tor og brcenbenbe !
ber er 3tb og 3t§ inbeni mig, og Suften er faa tung ! 2tf, jeg maa
boe, fra bet oarme ©otffin, fra bet frifîe ©rønne, fra at ben ®eiligpeb,
©ub par ffabt!" og faa borebe ben fit titte 9'îœb neb i ben fjøtige
©rceétøro for beroeb at opfriffeê tibt; ba fatbt bené £3ine paa ©aa

gugien niffebe tit ben, fpéfebe ben meb Sticebet og fagbe:
ogfaa oiéne perinbe, bu ftaffeté litte Stomft! big og ben
titte grønne tptet ©ræé par man giøet mig for ben pete Serben, jeg
paobe ubenfor! fjoert titte ©rceêftraa fïat ocere mig et grønt ®rce,
poert af bine poibe Stabe en buftenbe Stomft! af, 3 fortætte mig
fun, poormeget jeg par miftet !"
„fpoo ber bog funbe trøfte Soerfen !" tcenfte ©aafeurten, men ben
funbe iffe røre et Stab; bog ®uften, fom ftrommebe ub af be fine
Stabe, oar langt ftaerfere, enb ben eïïeré finbeé poé benne Stomft;
bet mcerfebe ogfaa gugten, og ffjønbt ben forfmcegtebe af Sorft og i
fin ißine reo be grønne ©rceéftraa af, rørte ben flet iffe Stomften.
®et bteo ïtften, og enbnu fom 3ngen og bragte ben ftaffeté
gngt en Sanbbraabe; ba ftrafte ben fine fmuffe Singer ub, rpftebe
bem frampagtigt, bené Sang oar et oeemobigt fßipi; bet titte fpooeb
bøiebe ftg penimob Stomften, og gugtené fjerte braft af ©atm og
Scengfet. ®a funbe Stomften iffe fom Stftenen forub fotbe fine Stabe
fammen og fooe, ben pang fpg og førgenbe neb mob 3orben.
gorft ben ncefte Stiorgen fom ®rengene, og ba be faae gugten
bøb, grceb be, grceb mange ïaarer og graoebe ben en npbetig ©rao,
fom bteo ppntet meb Stomfterbtabe. gugtené Sig fom i en røb, beitig
5©ff e fongetigt ffutbe ben begraoeé, ben ftaffeté gugt ! ba ben teoebe
og fang, gtemte be ben, tob ben fibbe i Suret og tibe ©aon, nu
fif ben ©tabé og mange ®aarer.
SKen ©rceétøroen meb ©aafeurten bteo faftet ub i ©tøoet paa
Sanbeoeien. 3ngen tcenfte paa ben, fom bog paobe følt meeft for ben
titte gugt, og fom gjerne oitbe trøfte ben!
®. stnbecfcn.

feurten,
„®u

og

maa

<

■

71

\

I
©et er en tung ©fitb
Urig bringer ©org i mange ipufe,
misfe, naar üDîanben fortaber $one og iBørn for at none fig itb
i ben farlige 'kugleregn.
^3aa bette ©ittebe fee oi en faaban ab
flitt gamitie, ber nu ntjber ©jenfljnetb ©tæber.
Råberen t)ar bæret borte i tængere ©ib, og Sotten er reift
ben tange ®ei nteb begge fine ©maa for at tjabe en fort, men bog
faa faare gtæbetig ©ammenfomft meb ben fjære üKattb og gaber,
©ee, fjbor gtab Éîoberen fmiter, Ijun tjar tabet et tarbetigt SJÎaat
tib inbe i Slettet,
©en ætbfte @øn teger meb gaberenb Çjetrn
og Sït)rab3, og ben minbfte titte ©reng omfabner fin gaber, ber
ubbrtjber:
©ee engang min raffe ©tut!
©ee engang min fjœtne ©tut!
Çbor £)an bojer, tjbor tjan trioeb, îpbor tjan att fin gaber fjenber,
§bor |an ©ag for ©ag ofitibeé. Éœffer ub be fpæbe fpænber.
§>ar 3 bet en ©tut fom jeg?
ipar 3 bet en ©tut fom jeg?
fte i, bet tjar, bet t)ar 3 et!
fie i, bet tjar, bet tjar 3 ei !

fromme ©tut! @ec engang min fobc ©tut!
©ee, Ijbor bentig, fee fjbor baffer !
Ijan er titte;
©ee, tjbor btibttjanb Øine fritte! §bor tjan fmiter, tjbor |an fnaffer !
|)ar 3 bel en ©tut fom jeg?
f)ar 3 bel en ©tut fom jeg?
fie i, bet tjar, bet tjar 3 ei!
ÿtet, bet tjar, bet tjar 3 ei !
S3it 3 fjobe benne ©tnt?
(Si for tjunbreb tufinb ©ater!
ipam at SSerben ci betater.
©enne ©tut beïjotber jeg!
©enne ©tut, fjant faaer 3 ei!
©ee engang min
(gr faa gob, fom

■

J

■;

72

beëbœrre fao ïovt, og bet bar be fibfte
t bette 8ib.
©ttbmt tuben ©olen gtf
9© eb
neb, bleo Slltarnttrotnnien rort til Cpbrttb fra Setren.
füforgenfolen begpnbteë et blobigt ©lag. Snben ©oten atter gil
neb, laa Råberen bob og ïotb paa ©alplabfen.
bi fnnne fatte DJcoberené og ©ørnenes bittre
3!te fanbt!
©org !
©ereë ©læbe

©jenfpnëglœber for

bleb

bem

—

Slfîïeïrêfattg.
„fhrrenë

©entier

ingenfinbe

SftøbeS fîal for fibfte ©ang!"
©aar til Slfffeb ©aarer rinbe,
©ette Ørb Ijar liflig fflang.
©ecS bi albrig ntcer Ifernebe
Unber bette ©tjernetag,
3 ben ftore Çelgenfjœbe
£©øbeS bi paa ÇerrenS ©ag.

©faa bi enb nteb ©merte bringe
Sfære ©etater bort garøel,
Ipisfet ffal bog atter Hinge
dt ©obbag til Sib og ©jæf.
©aar til

©aarer rinbe,

Slffïeb

bet ub nteb liflig Slang:
„fperretté ©etater ingenfinbe

©png

©føbeS

ffal for fibfte ©ang."

De to Heste.

Kuglerne peb,

og Sværdene klang,
Valpladsen rysted,
Vunderne gabed, og Blodet sprang
Og Døden sin Ager høsted.

Og

Drønene

,

To Kammerater fulgtes i Kamp,
To vælige, fnysende Heste;
Stolt bar de frem i Røg og i Damp
To Kæmper med Ry som de bedste.

Btt

73

Rytterne segned i Kampens Leg,
Og Livsglæden for dem sig dulgte.
Trofast i Døden sin Herre bleg
Den ene af Gangerne fulgte.
Nedbøiet over den Kampfællen stod,
Som vaanded den dybt sig i Sinde :
«Havde jeg maattet med dig blande Blod,
Med dig maattet Døden finde!

Fjenden maaskee nu slæber mig bort
Og spænder mig foran en Kærre ;
Skulde jeg trælle for ham, hvilken Tort,

S

Hvor vilde det krænke min Herre !

Nei, de skal ei faae mig pidsket derhen!
Flux atter til Mine jeg stævner.
Nu kun et Blik til den trofaste Yen,
Jeg haaber, der kommer en Hevner!

Ja Hevnere komme vel sikkert nok
Dertil du din Lid tør fæste.
Her kommer Reserven, en rigtig Flok
Kampmodige danske Heste.

:

■

R

74

Tre Venner.

En

Mand havde tre Venner.
To af disse elskede han
meget høit; mod den Tredie var han mere ligegyldig, uagtet
denne meente det bedst og redeligst med ham.
Engang blev
han anklaget og stævnet for Retten, og skjøndt han var uskyl»Hvo af
dig, hvilede der dog en slem Mistanke paa ham.
eder«, sagde han, »vil følge med mig og bevidne min Uskyldighed for den vrede Dommer?« Den første Ven undskyldte
sig strax med sine mange Forretninger, og derfor kunde han
ikke gaae med.
Den Anden ledsagede ham lige til Retssalen ;
da trak han sig pludselig tilbage af Frygt for den skumle
Dommer.
Men den Tredie, som den Anklagede mindst havde
sat sin Lid til, fulgte trøstig med ham, talede hans Sag og
bevidnede hans Uskyldighed med saadan en Styrke, at Dommeren
ikke blot frikjendte, men endog overøste ham med rigelige Gaver.
Vi Mennesker have saaledes tre Venner i denne Verden.
Men hvorledes yde de os Hjælp og Bistand i Dødens Stund,
naar Gud kalder os frem for Dommen ?
Pengene, mange Menneskers bedste Ven, trække sig først tilbage og følge slet ikke med.
Vore Paarørende og Venner følge med til den skumle Grav,
men
herfra vende de
tilbage til Hjemmet og yde ingen
Den tredie Ven, som saa tidt ringeagtes og
virksom Hjælp.
glemmes her i Verden, er vor Herre Christus. Kun han alene
følger med ind for Dommeren, taler vor Sag og skaffer os Barmhjertighed og Naade.

Lilien.

À'tidt

venlige Blomsterhave stod paa et rundt med Grent
indfattet Bed en uforlignelig smuk Lilie i fuld Blomster. Den hulde Julie,
selv endnu ikke meget høiere end en Liliestengel, betragtede hver Morgen de
smukke Blomster, hvorledes de, vædede af Dug, funklede i Solstraalerne, og
skuede da med Henrykkelse og taknemmeligt Hjerte op til ham, der har skabt
Julies Forældre glædede sig over deres Datters
Solen, Dug og Blomster.
rene, fromme Glæde, og sagde ved sig selv : »Hun er selv en uskyldig, smukt
opblomstrende Lilie!»
Men førend et Aar var omme, døde Marie ; da nu Lilien atter blomstrede, tænkte Moderen paa sin blegnede Datter, og udøste hede Taarer. Da
sagde

i

Faderen:

voxte i en

Julies

»Medens denne smukke Lilie endnu
i Haven, trak

den op

var

en

ung Plante og op-

af Jorden, og vor Julie blev bedrevet derover og meente, det var Skade for den herlige Væxt.
Men da Lilien, henplantet paa et bedre Sted, blev hendes Haves Prydelse, glædede hun
sig og takkede mig, at jeg havde flyttet Blomsten. Derfor græd ikke, kjære
Vor Julie, der lignede denne Lilie i
Moder! men vær meget mere glad.
Uskyldighed og Ynde, blomstrer jo nu, borttaget fra denne Jord, i Paradiset.
Krog

jeg

75

ïo tunge limer.
(Et ©üb feitebe paa bet flore SSerbenêfiao.

St ©tormoeir

frem, Sølgerne tjæocbe ftg faa f)øie fom fBferge, og ©übet
flijrtgebeë fom en Øtøbbeffat fnart neb fom i en ttfgrunb og fnart
9îor og føtafter fnætfebeé, og
op paa be ftummenbe iBøtgetoppe.
SSraget ïaftebeë inb mob en øbe Ä'tippeo; tfbert Øiebtif tunbe man
Øette oar ben f ørf te tunge 0 i me.
bente ®øb og UnberTjang,
SDÎanbffabet rebbebeS, men Øen oar fotb, øbe og ubeboet. 2lf
Rebningerne fra SBraget, fom oare breone i Ranb, inbrettebe be
©fibbrubne fig Øette, og i 8 tange iÜiaanebcr fpeibebe be tjoer
®ag forgjccoeé fra Stippeftrænten efter et forbifeitenbe ©üb.
©læben oar berfor ftor, ba en ©etter en ®ag faae3 i bet fjerne
at nærme fig Øen.
hjerterne banfebe futbc af £aab og af Rængfet.

brob

2De@fibbrnbneftagebe,gaoc@ignaterogmeenteatørcrebteoneforftaaebe.
føfen t)Oor førgetig bleo itte ©fuffetfen, ba ©übet ptubfetig bøiebe
af i en anben SRetning. 2XÏ ©læbe beg ba bort fra bereø Srtjft,
3>tte oar ben an
og ben bratte ©fuffetfe gjennemiénebe bem.
ben tunge Øtme, men beboerne itfe ben fibfte.

76

Mindets Træ.

Faderen

Sømand og maatte gjøre en Reise til fjerne
Lande.
Han
Førend Afreisen kaldte han sine Børn til sig.
stod med et lille Træ i Haanden, og nu. skulde de i Fællesskab hjælpes om at faae dette plantet.
Da sagde Faderen :
Saa ofte I betragte dette Træ, saa tænk paa eders Fader, der
færdes i de fremmede, fjerne Lande!
Forinden det har
blomstret tre Gange, haaber jeg, om Gud vil, igjen at være
hos eder!»
Saa talede Faderen, Afskeden kom, og han reiste. Træet
Men da Faderen
blomstrede smukt og yndigt det første Aar.
reiste over det farefulde Hav, reiste sig pludselig en heftig
Storm, Skibet strandede og søndersloges paa en Klippe; FaBørnene græd og sørgede
deren fandt sin Grav i Bølgerne.
og det gjennem Maaneder og Aar, men allermeest, naar Træet
stod i Knopper og blomstrede; thi da stode de grædende omvar

—

Da kom en klog
det for at udøse deres Sorg i Taarer.
Mand og en god Ven af den Afdøde hen til Børnene og sagde :
»See, Træet har tabt sin Betydning og fylder kun eders Hjerter med Smerte, lad mig derfor tage det bort og plante det
andetsteds, for at Synet deraf ikke stadig skal fremlokke
Da svarede Børnene, som med een
Veemod og Taarer!«
Fremblomstrer der
Mund: »Ak nei, lad os beholde Træet!
end ingen Glæder fra det, men kun Sorg og Smerte, saa er
det dog kun Længselens, vore barnlige Kjærlighedstaarer, det
bringer til Udbrud. Disse Taarer ville overalt trykke vort
Synet af det
Bryst; det letter vort Hjerte, naar de rinde.
blomstrende Træ styrker tillige vort Haab, thi det minder os
dette i fjerne, men
om, at vor Fader blomstrer smukt som

kring

høiere og

lysere Egne.

fßuWGßimien og üJftemtefïet.
tigger tigftæbt font paa 23aare,
en tDîorgen tpb ffat grpe.
3)îen oeeb
3eg (titrer fjer i ©tøbetb Cænfer
—

§aab imob en ipinunet ntj.
efter SMngcr tette
Sfteb 8‘tngt fra Stab tit iBtomfterbeb.
Seg flat engang mig gtab opfbinge
Øg fce @nbb ftore |fertigf)eb.
S>u fjaaber fljøttite ©ommerbage
ÜDÎeb aSarmc, SDnft og (pinunet btaa.
Seg fretft engang for Sammetb Strone
©fat frem i I)bibe klæber ftaae.
üDîeb

$lt bier

77

engelen.
©ang et gobt Sarn boer, tommer ber en ©ubé Sngel
Sorben, tager bet bøbe Sarn paa fine Slrrne, breber be ftore
Singer ub, fiprer ben ooer alle be ©teber, Sarnet par t)olbt af, og
plutfer en tjeet fpaanbfulb Slomfter, font be bringe op til ©ub for
at blomftre enbnu fmuffere enb paa Sorben,
®en gobe ©ub trtjfler
alle Slomfterne til fit fjerte ; men ben Slomfi, font er tjam fjcereft,
gitter l)au et Spg, og ba faaer ben ©temme og fan fpnge meb i ben
neb til

ftore Splfatigbeb!,,
en ©ubé Stigel,
ibet ben bar et bobt
og Sarnet porte ligefont i ©routine; og be
foer ben otier be ©teber i hjemmet, boor ben Sille tjaobe leget, og
be lom gjeunem Çaoer meb heilige Slomfter.
„Quilte ffnlle oi nu tage meb og plante i himmelen?" fpurgte

©ee, alt

Sarn bort til

Sn g el

bette

fortalte

fpimlen,

en.

ber ftob et flanlt, oelfignet fRofentroe, men en onb .fjaattb
baobe fnæffet ©tammen, faa at alle ©renene, fulbe af ftore palotub»
fprungne fnopper, bang eigne runbtenom.
„®et ffaffels Orcc!" fagbe Sarnet, „tag bet, at bet fan lomme
til at blomftre heroppe boS ©ub!"
Og Sngelen tog bet, men îqêfebe Sarnet herfor, og ben Sitie
aabnebe bålet fine Øtne.
®e plulfebe af be rige ’ipragtblomfter men
toge ogfaa ben foragtebe SKorgenfrue og ben eilbe ©tebmoberblomft.
„9lu baee oi Slomfter!" fagbe Sarnet, og Stigelen nilfebe,
men be floi enbnu ilte op mob ©ub.
®et ear 9tat, bet oar ganfle
ftitle, be bleoe i ben ftore St), be foceoebe om i en af be fneorefte
©aber, boor ber laa bele Simler fpaltrt, Slffe og ©frimmelffrantmel,
ber boobe næret glpttebag ! ber laa ©tpffer af ©allerfener, ©ipg
ftumper, flttbe og gamle fpattepulle, SUt boab ber ilfe faae gobt ub.
Og Sngelen pegebe i at ben fÇorftljrrelfe neb paa nogle ©faar
af en Urtepotte og paa en flutup Sorb,. ber oar falben ub af benne
og b°lbteé fammen oeb kobberne af en ftor, oiëfen SRarfbtomft, ber
flet iffe bnebe og berfor oar taftet ub paa ©aben.
„®en tage oi meb!" fagbe Sngelen, „jeg ffal fortælle big,
mebenê oi fltjoe!"
Og faa floi be, og Sngelen fortalte :
„®entebe t ben fneore ©abe i ben laoe fjælber boebe en fattig
ft)g ®reng; fra ganfle liCle af l)aobe ban altib occret fengeliggenbe ;
uaar ban oar allermeeft rafl, fnnbe bon paa Srpffer gaae ben litie ©tue
et “pat ©ange op og neb, bet oar bet fpele.
9logIe ®age om ©om
meren falbt ©olftraalerne en balo SimeS Oib inb i
ifjælber^gorftuen,
og naar ben lille ®reng fab ber og lob ben oarme ©ot ffinne paa
fig, og bon faae bet robe Slob gjeunem fine fine g-ittgre, font ban polbt
op for Slnfigtet, faa peb bet: „ja ibag bor ban oæret ube!"
§an

Og

—

i

78

ïjenbte ©fooen i benë heilige goraarêgronne beroeb, at 9?aboenë ©en
bragte Ijam ben ferfte Sogegreen, eg ben ffolbt l)an ooer fit fpooeb
©olen ffinnebe, og
og bremte fig ba at ocere unber Sogene, tjoor
fuglene fang. (Sn goraarêbag bvagte 9?aboenS ®reng t)am ogfaa
SRarfblomfter, og mellem biäfe ear ber tilfœlbigoiiê een meb fRob oeb,
i Sinbuet tæt
og herfor bleo ben plantet i en Urtepotte og füllet fjen
ben
ear plantet meb en Iqffelig £manb,
eeb ©engen.
Slomften
Cg
oopebe, ffjob npe ©fub og bar Ijoert Slav fine Slomfter. ®en bleo ben
fpge ®rengS beiligfte Ürtegaarb, tfané lide ©fat paa benne Sorb;
ban oanbebe og pabfebe ben og forgebe for, at ben fif fyrø ©olftraale
lige tit ben fibfte, ber gleb neb ooer bet laoe Siitbue; og Slomften
felo ooyebe inb i l;ané ®romme, tl)i for barn btomftrebe ben, ubfprebte
fin ®uft og glæbebe Øiet ; mob ben oenbte ban fig i ®oben, ba oor
Set Siar bar ban oœret bo§ @ub, et Star bar
ijant.
Slomften ftaaet forglemt og er oiënet og berfor oeb glatningen faftet
ub i geieffarnet paa ©aben.
Cg bet er ben Slomft, ben fattige,
oiéne Slomft, oi baoe taget meb i Souquetten, tbi benne Slomft bar
glcebet mere enb ben rigefte Slomft i en ®ronningé ^aoe
„ÜRen bao^f^a oeeb bu alt bette?" fpurgte Sarnet, fom (Sngelen

sperre

falbte

—

"

fpinilen.
„Sieg oeeb bet!" fagbe, Sngelen, „jeg oar jo felt) ben lide fpge
®reng, ber gif paa fhqffer! min Slomft fjenber jeg not!"
Cg Sarnet aabnebe fine £5ine og faae inb i Sngelené
heilige giabe Slnfigt, og i famnte Øieblif oare be i ©itbb fpimmel,
boor ber oar ©læbe og Sgffaligfjeb. Cg‘©ub trqffebe bet hobe Sarn
til fit fjerte, og ba fif bet Singer fom ben anben Snget og floi
|jaanb i ^aanb meb bam ; og @ub trpffebe alle Slomfterne til fit
Çjerte, nten ben fattige, oiêne dJiarfblomft fqSfebe ban, og ben fif
Stemme og fang meb alle Sngtene, ber foæoebe oni@ub, nogle ganffe
bort i bet Uen
noer, anbre ubeitom biéfe i ftore Srebfe, altib længere
alle
©maa
alle
men
be,
fang
og ©tore, bet
lige lt)ffelige. Cg
belige,
ben fattige SDlarfblomft, ber baobe ligget
Sarn,
og
oelfignebe
gobe,
oiéfert, tjenfaftet i geieffarnet, mellem gli)ttebagé©framleriet i ben
©. stutøfen.
fneore morte ©abe.
bar op mob

SWenneffetS ©ugle.
fpocr ærlig 3b
f?an ffrioer op meb glib;
fpoerïimfe, fromoggob, fjan tro beoarer.
£>oert tpalmeblab
S5eb Ijøire ffiinb
§mt ftraj forfegler gtab ;
$en (Sne titter inb
3 @jcel og £ie, naar oi fjærtigt fmile. foner SRibnat pan til Rimten meb bet
farer.
S: o (Sngte fmaa
£)$ følge, poor ut gaae:
Ufplig be paa oore ©fulbre boite.

'

79
SDÎeb

(tange gtib

gfgab til

bin ©ub

9ßan boer uærlig 3b
Og fjnglen fletter ub,
Og pan liber ufront Zante feer ben Suben. ■gnab angerfu© bu bab bin ©ub for:
Seb benftre Sittb
glemme !
§an feer i Øiet inb
fTOen benber bu
Og læfer ©røbeng buntle ©frift paa
gør HJtibnat et bin fju,
fßanben.
Og Slngergtaaren ei bit ®ie nceber
§nab Onbt pan faae,
®it ©pnbebreo
■Çmn ftrnp opftrioe ntaa ;
gorfegler pan, ber ftreb
$og tøber pan en @tunb nteb ©egletg iKen
(Sngten paa bin pøire ©tul
ber grceber.
©jeumte.
—

—

—

tf.

Herrens Veie.

Jeg sov, da aabenbarede en Engel sig for mig i Drømme
sagde: «Kom, jeg vil vise dig de Veie, Gud gaaer m.ed Menneskene! og jeg begav mig med ham paa Reisen.
Vi kom til
en Vært, der
modtog os meget venligt og fortalte, at han Dagen
iforveien havde forsonet sig med sin Fjende, og at han som Tegn
paa Forsoningen havde modtaget et Guldbæger af ham til ForVed Afskeden tog Engelen Bægeret med.
æring.
Jeg vrededes;
men Engelen sagde:
«Ti, og ær Herrens Veie!»
Derpaa toge
vi ind hos en slet Mand, der modtog os
meget uvenligt og desuden bedrog os.
Ved Bortgangen skjænkede Engelen Guldbægeret
til denne Mand.
Jeg vrededes ; men Engelen sagde : Ti, og ær
Herrens Veie!«
Derefter gjæstede vi et Huus, hvis Vært sad
bedrøvet og stirrede hen for sig ; th i alle hans Eiendele vare
pantsatte, og den næste Dag skulde han rømme Huset, fordi han
ikke kunde betale sin Gjæld.
Da vi reiste bort, satte Engelen
Ild paa hans Huus.
Jeg vrededes; men Engelen sagde: «Ti, og
ær Herrens Veie !
Tilsidst kom vi til en Fader, der havde en
eneste Søn, som var hans Hjertes Glæde.
Engelen lod, som om
han ikke vidste Veien, og Faderen gav os sin Søn med til LedDa vi gik over en smal Bro, stødte Engelen vor Ledsasager.
Da kunde jeg ikke
ger ned i Vandet, saa at han druknede.
'holde mig længere og sagde i Vrede: «Er du en Engel? En Djævel maa du være, som paatager sig Skikkelse af en Lysets Engel. »
Men endnu hjsere omstraaledes han af en himmelsk Glorie, og
han sagde: «Kortsynede, last ikke men tilbed! Hiint Bæger var
forgiftet; det blev taget fra den Gode til hans Held og givet
den Onde til hans Fordærvelse.
Under Tomten af sit nedbrændte
Huus vil den Bedrøvede finde en Skat, med hvilken han kan
betale hele sin Gjæld.
Den forkjælede Søn vilde være bleven en
Forbryder, som engang vilde have lagt Haand paa sin Fader;
til Held for Begge maatte han døe ung.
Og see, Engelen var
omgiven af en Mængde himmelske Væsner, som sang: Mine Tanker ere ikke eders Tanker, og eders Veie ere ikke mine Veie, siog

«

»

«

■

T7
78

Î!f l '9 tïiîwfe»
'if ^
l
eders
e

firn nip

[mm1

)
g
og brom te

s en
_

ftg

fuglene fang.
fKarfbf-

“•>-

tn

ba

e

at

@n

80
er

høiere end

Jorden,

saa ere

og

høiere end
CjK
Veie, og mine Tanker
tilbad
vare farne til Himmels,

^®§ld
°'()g da Englene

vaagnede.

Cl
Det bedre Land.

tvende Børn

JEn Fader og Moder levede med deres
Rødder og Urter tjenk
store Verdenshav.
en 0, langt ude i det
deres
Tørst,
og en Klippehuk îfj
slukkede
Kilde
en
dem til Føde,
Uveir pm
Storme
frygteligt
og
Ofte rasede
var deres Bolig.
de vei
hvorledes
Børnene kunde ikke mere erindre,
Øen.
det stort
om
intet
vidste
de
Skibbrud vare komne derhen;
bievn
andre Herligheder vare
faste Land ; Brød, Mælk, Frugt og en
Fartøi fir
lille
et
i
landede
Da
Dag
dem ubekjendte Ting.
n
Forældrene følte stor Glæde og haabede Kil?
Morianer paa Øen.
stort nok, ti ^
ikke
Fartøietvar
men
at befries fra deres Lidelser ;
over til det faste Land,
at bringe Alle paa eengang
Børn jamrede, å K
Faderen maalte først vove Farten. Moder og
Mænd satte fr mi
sorte
han besteg det svage Fartøi, og de fire
er det bedre,
B
histovre
ikke!
»Græder
Men han sagde:
Land.
fli
/«
Alle
snart
komme
bagefter
I
jo
og
griA
at
^
Moderen,
kom
afhente
igjen for
Da del lille Skib
—

.

-

med de Ord j j
men ogsaa hun trøstede dem
bedre Land samles vi igjen!«
De fryg ^
hente Børnene.
Endelig kom Skibet for ogsaa at
ved
bævede
af dig
Synet
Mænd
sorte
de
og
tede meget for
Med Ang
Hav, over hvilket de skidde reise.

Børnene endnu
ikke!
» Gr æder

mere

;

i det

—

mørke, oprørte

L
nærmede de sig Landet.
Forældre stod, j
Men hvor glædede de sig, da deres kjære
rakte dem Haanden, førte dem hen i Skyg
paa Strandbredden,
beværtede dem med Mælk, Honnin
gen af höie Palmetræer og
var

^

v\!
O«, sagde Børnene, »hvor daarlig
kostelige Frugter.
sorte Alænd kom for at føre os over til dette her;
da
de
Frygt,
.—J,
lige Land!«
»vor Overfart fra de.C
»Kjære Børn!« sagde derpaa Faderen,
os en hoiere Betyd!
øde 0 til dette Herlighedens Land har for
os Alle endnu en længere Reise til et lantP
Der
forestaaer
ning.
hvilken vi boe, ligner hiv
skjønnere Land. Den hele Jord, paaBillede
paa Himmelen. Refi1
0 ; det herlige Land er os et svagt
er Døden; hiint lille Skib
mindé
Hav
stormende
det
over
sen
Me?
bortbæres af sortklædte Alænd.
om Ligkisten, der engang
at jeg, eders Moder
f1
eller
Time
kommer,
den
naar
alvorlige
da
er
Døden
forfærdes ikke;
/bf
skulle forlade denne Verden,
i Troen have tjent deres Forløser
inté
fromme Mennesker, der
I»
»

og

’

Andet end

en

Overgang til det bedre Land.

L

«

L

79
3)?eb ftrenge glib
Sfaab til bin @ub
$aa boer uærlig 3b
Og ©ngfen fletter nb,
Og paa fewr nfrom Kaufe feer ben Slnben. §tmb angerfnlb bu bab bin ©nb for»
ÿeb pentre Sinb
glemme!
§an feer i giiet inb
IKen oenber bu
Og lœfet 33rpben8 bunfle ©frift paa
Çanben.
gør SDÎibnat ei bin §u,
Og Slngerêtaaren ei bit fZie pœber
■Çpab Onbt ^an faae,
®it ©tjnbebred
§an ftraç cpffripe maa ;
gcrfegler bon, ber ffreo
■Kog lerer bon en ©tunb mebSeglet« SOÏen
Sngten paa bin bøire @ful»
•ber grœber.
©femme.
—

—

—

3

t

Herrens Veie.

Jeg sov, da aabenbarede en Engel sig for mig i Drømme
g sagde: «Kom, jeg vil vise dig de Veie, Gad gaaer med Menheskene! og jeg begav mig med ham paa Reisen.
Vi kom til.
n Vært,
der modtog os meget venligt og fortalte, at han Dagen
-forveien havde forsonet sig med sin Fjende, og at han som Tegn
•aa Forsoningen havde
modtaget et Guldbæger af ham til Forfiring. Ved Afskeden tog Engelen Bægeret med. Jeg vrededes ;
'■len Engelen sagde: «Ti, og ær Herrens Veie!« Derpaa toge
i ind hos en slet Mand, der modtog os meget uvenligt og desl"den bedrog os.
Ved Bortgangen skjænkede Englen Guldbægeret
l denne Mand.
Jeg vrededes ; men Engelen sagde: «Ti, og ær
errens
Veie!«
Derefter gjæstede vi et Huns, hvis Vært sad
idrevet og stirrede hen for sig;- thi alle hans Eiendele vare
mtsatte og den næste Dag skulde han remme Huset, fordi han
!
læ kunde betale sin Gjæld.
Da vi reiste bort, salte Engelen
d paa hans Huus.
Jeg vrededes; men Engelen sagde: «Ti, a\j
> Herrens Veie!» 1 ilsidst kom
vi til en Fader, der havde en
[jh
:este Søn, som var hans Hjertes Glæde.
Engelen lod, som om
:v
vn ikke vidste Veien,
og Faderen gav os sin Søn med til LedDa vi gik over en smal Bro, stødte Engelen vor Ledsager.
m
'r ned i Vandel, saa at han druknede.
Da kunde jeg ikke
Ide mig længere og sagde i Vrede: »Er du en Engel? EnDjæl maa du være, som paatager sig Skikkelse af en Lysets Engel. «
yen endnu lysere omslraaledes. han af en himmelsk Glorie, og
in sagde: »
Kortsynede, last ikke men tilbed! Hiint Bæger var
det
blev laget fra den Gode til hans Held og givet
jrgiftet;
m Onde til hans Fordærvelse,
linder Tomten af sit nedbrændte
uus
vil den Bedrøvede finde en Skat, med hvilken han kan
dale hele sin Gjæld.
Den forkjælede Søn vilde være bleven -en
orbryder, som engang vilde have lagt Haand paa sin Fader;
il Held for Begge maatle han døe'ung.«
Og see, Engelen var
ngiven af en Mængde himmelske Væsener, som sang : Mine Tanr ere ikke eders
Tanker, og eders Veie ere ikke mine Veie, si'

'

■

'

■

J

80
end Jorden, saa ere oi
som Himlen er høiere
ger Herren; thi
Tanker høiere eni
mine Veie høiere encl eders Veie, og mine
til
Himmels, tilbat
vare
da
farne,
Englene
eders Tanker.
Og
«

jeg

og

—

vaagnede.
Det bedre Land.

en

En Fader
0, la7igt ude

og Moder levede

med

i det store Verdenshav.

deres tvende Børn pa
Rødder og Urter tjem

en
Klippehul1
dem til Føde, en Kilde slukkede deres Tørst, og
Uveir pc
Storme
rasede
og
var deres Rolig.
Ofte
de vdBørnene kunde ikke mere erindre, hvorledes
Øen.
sto f
det
om
intet,
vidste
de
Skibbrud vare komne derhen;
blev,
vare
andre Herligheder
faste Land; Brod, Mælk, Frugt og
Da landede en Dag i et lille Fartøi f
dem ubekjendte Ting.
Forældrene følte stor Glæde og haabede 1
Morianer paa Øen.
s
var ikke stort nok,
at befries fra deres Lidelser; men Fartøiet
■
det faste Land,
til
over
Alle
at bringe
paa eengang
Moder og Børn jamrede, t
Faderen maatte først vove Farten.
de
del
fire sorte Mænd satte /
han besteg
svage Fartøi, og
Men han sagde: »Græder ikke! histovre er det bedre, g
Land.
Alle bagefter!»
og I komme jo snart
Da det lille Skib kom igjen for. at afhente Moderen, grc
Ot
Børnene endnu mere; men ogsaa hun trøstede dem med de
»Græder ikke! i det bedre Land samles vi igjen!«
De fr
Endelig kom Skibet for ogsaa at hente Børnene.
i
tede meget for de sorte Mænd og bævede ved Synet af
An
Med
skulde
reise.
§§
de
hvilket
over
mørke

ifrygteligt

—

-

—

-

-

jgj

■

—

oprørte Hav,

nærmede de sig Landet.

glædede de sig, da deres kjære Forældre st$
rakle dem Haanden, forte dem hen i Ski
paa Strandbredden,
Palmetræer
høie
og beværtede dem med Mælk, Honni
af
gen
O
», sagde Børnene, »hvor daarlig'varl
og kostelige Frugter.
kom for at føre os over til delte
Mænd
de
sorte
da
Frygt,
Land!«
lige
»Kjære Børn!« sagde derpaa Faderen, »vor Overfart
den øde 0 til dette Herlighedens Land har for os en høiere Betï
endnu en længere Reise til et /ag|
ning. Der foreslaaer os Alle
hele
Den
Jord, paa hvilken vi boe, ligner im
skjønnere Land.
er os et svagt Billede paa Himmelen. fP
Land
del
herlige
0;
er Døden;
hiint lille Skib mirji
sen over det stormende Hav
der engang bortbæres af sortklædte Mændom Ligkisten,
naaf den alvorlige Time kommer, at. jeg, eders Moder, eilt
skulle forlade denne Verden, da forfærdes ikke; Døden er
Troen have tjent deres Forløser i
fromme Mennesker, der i det bedre Land.«
til
en
end
Aiidet
Overgang
Men hvor

»

.

’

81

Den brune

Stundom

Pige.

overfaldes Nybyggerne i Nordamerika af de vilde
Indianere,
da olte handle ilde med
de Overfaldne ; de

som

plyndre Huset, ilijelslaae Mændenc,
der sætte sig til
Modværge, og bortføre (hinder og Born. Stundom gjore Nybyggerne Gjengjæld, og saaledes fores der ofte idelige
Smaakrige paa disse
der cre bedækkede af store Skove
Den vilde Indianer
og dybe Vande.
ved sit skarpe
Syn og sin skarpe Hørelse let ved at finde Vci og undgaae
irer, især da han fra Barn af er vænnet til
idelige Reiser igjcnnem disse ligne,
briuin Pige blev fangen af
nogle Hvide og behandlet ilde; det var derfor
at hun
benyttede Lejligheden til at flygte bort. Du seer hende paa
Billede ; huri sætter med stor
Behændighed paa en Træstamme over en Flod
gjenlinder snart sin Familie, der modtager hende med den storste Glæde.

Stobeirô

ïtciligftc 9lofe.

®er bar en mægtig ©ronning, i ïjbtê §abe ber fanbteë be
beitigfte ©lomfter for enijber af laretê Siber og fra atte SSerbenë
8anbe; ntett ifœr bar bet Sîoferne, bmt etfïebe, og berfor Ijabbe
tjun be meeft forftjettige Strier af bem Itgefra ben bilbe §œt meb
be œbfebuftenbe grønne Stabe tit ©robcnceê ftfønnefte SRofe, og be
bojebe oft ab Stottetb ©ture, fltjngebe fig ont Soiterne og ©inbueê
tarmene inb i ©angene og benab goftet i alte Säte, og^Stoferne
bare forffjeftige i ©uft, gorm og ga-rbe.
©ten (Sorg og ©cbrøbetfe bocbe berinbe; ©ronningen taa
paa fin Sottefeng, og Scegerne forfpnbte, at bim maatte bøe.
„©er er bog en greife for fyenbe!" fagbe ben ©ifefte ibtanbt
bem.
„©ring ^enbe ©erbcnö beitigfte Stofe, ben, ber er UbtrtjHet
for ben Ijøiefte og renefte Sjccrtig^eb ; tommer ben for ^enbeb Sine,
før be brifte, ba bøer f)itn itte."
Dg Unge og ©amte fom meb Stofer, be beitigfte, ber bIont
ftrebe i ^ber §abe; men be Stofer bar bet itte. gra Sjcertig
bebenö Urtegaarb maa ©tomften l;enteb; men ^bitten Stofe ber
bar Ubtrtjffet for ben tjøiefte, ben renefte Sjœrtigbeb ?
Dg Stjatbene fang om ©erbenë beitigfte Stofe; ïjber nœbnebe
fin. Dg ber git ©ub bibt om Sanb tit tjbert §jerte, ber flog i
Sjrertigbeb; ber gif ©ub tit Iper Stanb og Silber.
„3ngen f)ar enbnu nrebnt ©tomften," fagbe ben ©ife. „3ngen
bar peget ben paa bet Steb, f|bor ben fremfftrang i fin fterligïjeb.
3tfe er bet Stoferne fra Sîomeob og Sutieb ®ifte etter fra ©atborgS
©rab, ftfønbt be Stofer attib bitte bufte gjennem Sagn og Sange;
bet er ei be Stofer, fom ftijbefrem fra Sßinfetriebb btobige Sanbfer,
fra bet fettige ©tob, ber bœtber ub fra jettenes ©rt)ft i ©oben
for gæbretanbet, ftjønbt ingen ©øb er mere føb, ingen Stofe røbere
(Si Ifetter er beKtjiin Unberbtomft, ©ibenfîabenê
enb bette ©tob.
magifte Stofe, for t)biê ©feie ©îanbeu i Star og ©age, i tange
føbntøfe ©ætter, i ben eenfomme Stne bmgiber fit friffe 8ib."
„3eg beeb, tjbor ben btomftrer," fagbe en tpffalig ©tober, ber
meb fit fpecbe ©arn tom tit ©ronningeitS 8eie.
„3eg beeb, bbor
©erbenê beitigfte Stofe finbeë! ©en Stofe, ber erUbtrtyttet for ben
boiefte og renefte Sjœrtigbeb, btomftrer paa mit fobe©arnê btub
feube tinber, naar bet, ftprfet af Søbnen, ftaaer Sinene op og
fmiter tit mig meb §de fin Sjœrtigbeb!"
„©eilig er beu Stofe; men en beitigere finbeë ber," fagbe benSSife.
„3a, langt ftfonnere!" fagbe en af Qbinberne, „3eg bar feet
ben. (Sn mere opbøiet, heftig Stofe btomftrer ber itte ; men ben bar
bteg fom ©b ee 9tofenb ©tabe. ©aa ©ronningenê iîinber faae feg
ben ; b«« tpbbe tagt fin tongetige Srone og git fetb i ben tange

83

forgft)ïbte Sat
tit ®ub

en

meb

fit fpgeSarn, grœb

otiet

Son for bet, font

enrober

i

fin Sîagt

„§ettig

og

oibunbertig

bet, ïijëfebe bet og 6ab

beber
er

iStngeften« ©inte!"
Sorgen« fitiibe Sofe;

er bog iffe ben!"
„Set, Serben« beitigfte Sofe faae jeg foran §erren« Sttter,"
fagbe ben fromme, gamle Siffop. „®en tpfte fom en gnget« 2la
fpn. ®e ttnge Siger git tit Sabtieren« Sorb, forntjebe bere« ©aab«
Sagt, og ber btu«febe og btegnebe Sofer foaa be frifte Äinber. gn
nng Sige ftob ber; tjun faae meb bete Sjælen« futbe Seenbcb og
Âjœrtigbeb op mob fin ®ub: bet tiår Ubtrpftet af ben renefte og
nten

bet

pøiefte Sjærtigbeb."
„Setfignet oære ben!" fagbe ben Sife; „bog bar enbnu ingen
af eber næont Serben« beitigfte Sofe."
®a iraabte et Sarn, ©ronningen« titte Søn, inb i
Stuen;
©aarerne ftobe i ban« Sine og paa tjan« Äinber. §an bar en
ftor, opftaaet Sog ; ben« Sittb tiår af Støiet meb ftore Søto^ægter.
„Sîober!" fagbe ben Site, „o bør bog, b»ab jeg bar tæft!"
og Sarnet fatte fig oeb Sengen og tæfte af Sogen om barn, ber
bengati fig feto tit Äorfet« ®øb for at fretfe SSenneffene, feto be
uføbte Slægter. „Større Âjærtigbeb gitie« iffe !"
øg ber git et Sofenffjær otier ©ronningett« Äinber. f>enbe«
Sine btetie faa ftore og ftare; tbi ban faae Serben« beitigfte Sofe,
Sittebet af ben, fom fremfprang af (^brifti Stob paa Äorfet« ©ræ,
løfte fig fra Sogen« Stabe.
„3eg feer ben ;" fagbe bu«. Sttbrig bøer ben, fom feer benne
Sofe, ben beitigfte paa 3orben!"
.§. e. amkrfen.
.

Sagn
Slbrabam
en

©pran

mørte

fpute

er

opføbt

i

en

9lbraljanu
Çitte, tbi Äongen

i Sanbet tiår

at ftaae barn ibjet.
Sien ogfaa i ben
tiår ber tigefom et gubbommetigt 8p«, ber brænbte i

og

ban« Srpft.

bteti

om

tragtebe efter

£>an grubtebe meget

min Staber?"
©a ban oar 16 Star

otier

bet

Spørg«maat: „£>tio

gammel, .fom ban nbenfor Ritten og
faae for førfte ©ang §immeten og forben. §oor forbaufebe« ban,
og t)Øor ban bteti gtab ! .fpan fremfom tit bete Sfabningcn om
t'ring fig meb bet Spørg«maat: „§tio er eber« Staber?"
©a ftob Soten op. §an falbt paa fit Stnfigt.
„®enne",
fagbe tjan, „erSfaberen; ben er fmut og futb afStorbeb!" So
ten fteg £>øiere paa Çimmeten, batebe og gif neb om Slftenen. ©a
ftob Siaanen op, og Slbrabam fagbe tieb fig feto: „§iint ubftnfte
ftore fip« oar iffe fnmmeten« $erre ; maaffee er bette minbre 8p«
bet ftore Sæfen, ber beperfter Sttt, og for büent ben tattøfe §ær
6

84

Sten ogfaa Staanen og Stjernerne for
af (Stjerner baie fig?"
foanbt, og Slbrapam ftob alene.
§an gi! tit fin gaber og fpurgte: „£>bo er Rimtens ®ub
©paracp bifte pam fine Stfgubtfbitteber.
og 3orbenb iperre?"
„3eg bit probe bent", tænfte Stbrapam beb fig fetb, og ba tjan bar
„Saafremt 3 ere tebenbe ®u
ene, fatte tjan Stab pen for bem.
ber, faa ntobtager ebertf Øffer!" Sten ©uberne ftobe ubeoægetige
og rørte fig itfe.
„Øg bitffe", fagbe ©rengen, „!an min gaber anfee for ®u
ber! 3eg ffat tære pant, at be ere 3ntct i Serben." §an tog en
Stoï, fønberftog atte ®uberne unbtagen een, og i benne ®ubS
Çaanb tagbe pan Stoften. ©erpaagif pan tit fin gaber og fagbe:
„gaber! bin oocrfte ®ub par ipjetflaaet atte fine Srøbre."
©paracp faae futb af Srebe paa Sønnen og fagbe: ,,©u
fpotter jo, ©reng! tpi atte mine ®uber ere mine §æitberë 3Sccrï,
be tunne itfe ftaae pinanben ipjet."
„Slib ifte breb, min gaber !"
tab
bit
Øre
„og
forftaae,
pbab bin Sîuttb figer,
fagbe Stbrapam,
©roer bit itfe, at bin ®ub formaaer at ubrctte, pbab jeg meb Set
peb par futbbragt meb mine fbage ipænber, pnor bit bu ba mene,
at be befibbe ben Sraft, ber par frembragt big og mig, tpimmet
©paratf) forftummebe oeb ©rengentf Ørb.
og 3orb !"
Sien fnart rpgtebeé bet for ben onbe Songe, puab Slbrapam
pabbe gjort beb Slfgubtfbitteberne. Stbrapam fif Sefating tit at
ntøbe potf Sengen.
„3eg forlanger af big, ©reng, at bu ffat fatbe
faa ffat bu fafteS
paa Snæ og titbebe mine ©über; poitf iffe,
©ette befatebe ben tprauniffe Songe, forbi
i en gtoenbe Øbn!"
atte Siibmænbene pabbe fpaaet, ba Slbrapant bteb føbt, at pan
ffutbe omftprte atte Slfgubtfbitteberne og titintetgjøre Songenê Stagt
Si funne berfor nof forftaae, pborfor Songcn
i pete Songeriget.
faatebeS forfulgte pant.
„f)bor er bin®ttb, o Songe?" fpurgte benuforfeerbebe ©reng.
„3tben er min ®ub", fagbe Soitgen, „bet mægtigfte Sæfett, ber
—

—

—

—

er

tit!"

„3Ibén", fbarebe ©rengen, „ftuffetf af Sanbet; Sfpctt par
Stagt ober Sanbet og fan bære bet pøit op i guften ; men 25in
ben fan igjett .jage og bribe meb <afpen, pborpen ben bit, og
Sßinbcn
ftaaer i StenneffetO ©jenefte tit at bribe Støtter, Sfibe
er Stenneflet bog egentlig bet mægtigfte Sæfett."
Slttfaa
ofb.
„Sten btanbt Stenneffcne er jeg ben Stægtigfte", fagbe Son
gen, „berfor forbrer jeg: ©itbeb mig, etter bu ffat ftrap faftetf i
en gtoenbe Øon!"
©a pæbebe ben beffebne ©reng Øinette mob §immeten og
fagbe: „3eg faae igaar, pbortebetf Soten ftob op om Sîorgenen
Sefat, o Songe, at ben forattbrer fit
og. gif neb om Slftenen.
—

—

85

Søb og ftøaer op benne 2(ften og gaaer neb ben
følgenbe borgen,
ba bil jeg bøie $nre og tilbebe big !"
Slbrapam bleo taftet i Slboønen. üJïett 3IbettS ®Iøb fïabebe
itfe ©rengen ; en ©ngel tog pant blibt i fine Strme,
biftebc glam
nterne tilfibe, faa be Hebe font en
Sitiebuft. ©rengen git nb af
Siben enbnu fmuttere og friffere enb for, og tort efter fatbte ®nb
pant tit at fortabe ©patbcca og gaae tit Sanaattë Sanb, pbor pan
gjorbe pant tit fin 23 en og be ©roenbeê g etb er.
tØZen Stbrapant bebarebe ©roen paa ben fanbe ®ub,
Çintlenô
og Sorbenë ®nb, og at ©fabningenê sperre.

Juleaften paa Landet.
Julen nærmede sig. Lille Juleaften henad Skumringen brasede Ilden
lystigt i Sognefogdens Kjøkken. Konen bagte Æbleskiver, og der skulde
Da Drengene vare
mange til.
færdige med at sysle, var det omtrent mørkt,

og de

igjennem den aabne Kjøkkendør «vor Moer» i straalende BelysMen hvad der især gjorde Indtryk paa dem, var den
liflige Kagelugt,
som
«Korn!» sagde Frederik,
opfyldte Gaarden.
Sognefogdens niaarige
til
sin
den
et
Aar
Ven,
ældre Rasmus
et fattigt forældreløst Barn,
Dreng
som hans Forældre havde
taget til sig
og listede sig langsmed
saae

ning.

—

Væggen

—

hen til Kjøkkendoren, hvorpaa han stillede
sig saaledes, at Moderen ikke
kunde see ham.
Nu sang han: «Lillejuleaften maa jeg
synge for din Dør;
lille Juleaften saa er Kagen aldrig tør.»
Moderen lo og kom med en varm Kage til ham
og Rasmus, som
stod i nogen Afstand.
Da den var spiist,
Frederik:
Moer!«

sagde

«Moer,

«Hvad er der?» spurgte hun.
»Moer! Kagen hun smagte saa meeragtigt.»
Konen hentede to Kager og sagde:
«Der, Børn! men saa kan det ikke
hjælpe, hvordan hun smager, for nu faae I ikke 3ere; I kunde nok ellers
æde dem ligesaa hurtigt, som jeg kunde bage.»
Den Aften vankede der da ikke mere Godt, men saa Juleaften !
Da
Rasmus tilligemed de andre Folk traadte ind i Stuen, efterat de havde
givet
Kreaturet Helligaftensgivt, saae han et Syn, der var ham saa
vidunderligt,
at han nær havde glemt at ønske «glædelig Fest!»
Hele det lange Bord
var
dækket med een- Dug.
Det var nu hans første
Forundring; thi han
havde aldrig troet, at der kunde være saa store og saa hvide
Duge til.
Og derpaa stode to svære Grødfade med Alt , hvad dertil hørte. Imellem
dem stode to store Fade med Sylte, og saa Rodbeder i Underkopper,
Sennep
i Overkopper, Salt i koulørte Saltkar, Skaaler med 01 til at
dyppe Grøden i,
Brændeviinskaraffen og det store Glas og endelig for Bordenden det Selvkruus, som Mandens Fader havde faaet af Landhuusholdningsselskabet. Alt
dette fortryllede Rasmus, saa at han ikke kunde vende sine Øine fra Bordet.
Nu satte Manden sig paa sin Plads, derefter Karlen, saa Huusmanden
derpaa Sønnen og endelig Rasmus. «Saa i Jesu Navn!» sagde Manden og
begyndte at søbe, og nu kom Skeerne i Gang overalt ; men Passiaren kom
ikke saadan paa Glid som til daglig Brug.
Efter Maaltidet, men inden de
havde reist sig, kom Konen med Psalmebøger, og nu sang de med god
Andagt: «0 Jesus vor Forsoner!« Da de vare færdige sagde Manden: «Hør
I Drenge, som gaae i Skole og lære de nye Melodier , lad os høre een af
dem!»
Drengene saae til hinanden og holdt en hviskende Raadslagning om,
hvem af dem, der skulde begynde, og hvad for en Psalme det skulde være.
«Naa, I maae ikke være undseelige, Børn!« formanede Konen.
Pludselig

!

7
86
klar Røst; «Et Barn er fodt i Betleliem.»
sang Drengene med stærk og
den
De sang til for at faae Mod, og Folkene i Huset, der aldrig havde hørt
i Øinene.
før, lyttede forundrede og glade og fik flere Gange Taarer
vare
færdige
«Det var da en velsignet Psalme,» sagde Konen, da de
»
«kan I ikke flere?»
«Ja, lad det nu være godt, Moer ! sagde Manden og
reiste sig.
Alle gik saa hen og takkede ham og Konen for Mad.
Nu stoppede og tændte Mandfolkene deres Piber, medens Pigerne
fuld af Æbleskiver og
toge af Bordet. Derefter kom Konen med en Sibøtte
Det var et Slags Confekt, ikke alene til
talte ti op til hver af Selskabet.
at spise, men ogsaa til at spille om.
Derpaa drog vor Sognefoged sin Pengeaabnede han
som var bunden deri,
af
med
Lommen
Nøglen,
op
og
pung
et splinternyt Spil Kort, som Kjøbved
Bordenden
fremtog
og
Hængeskabet
Efterat have ledt Styrvolterne fra
manden havde foræret ham til Julen.
han at give Kort til hele Famideelt
dem
imellem
begyndte
Drengene,
og
Bordet.
som
nu
var samlet
Spillet var «Femkort og
,

lien,

omkring

igjen

Disse Kager bleve derfor af Spillerne lagte
sidste Stik» om en Æbleskive.
deels paa Bordet eller Bænken, deels puttede i Lommen ligesom Smaapenge.
Her gik det nu snart lystigt til.
Konenspillede strax efter «Forlidt«
(Fallit) til stor Glæde for de Andre; men hun gik strax hen og hentede sig
Moer!«
nogle flere Æbleskiver af Bøtten, der stod paa Kakkelovnen. «Ja,
til Nationalsagde Sognefogden, «det er ingen Sag for dig. Du kan gaae
banken, og naar du har spillet «Forlidt» med den, kan du mønte dig nogle
flere.«
Huusmanden blev beskyldt for at «pakke Kortene«, og vist er det,
han blandede, naar ban
at de

gjorde nogle underlige Bevægelser, hvergang
dem et
give, hvorfor han ogsaa høfligt blev anmodet om at give
Stød endnu. Imidlertid vandt lian saamange Æbleskiver, at hans Kone ikke
havde havt nødig at bage Kager til Julen. Rasmus, der ikke forstod at pakke
Kort, havde ogsaa Lykken med sig og var meget opsat paa Spillet.
skulde

Par Timers Forløb holdt de op.
Sognefogden fik fat paa
Huusmanden stoppede
Verden.
den
derover
snart
øvrige
og glemte
bød
i alle sine Lommer, hvorved han blev heelt vanskabt, og

Efter
en

Bog

sine

et

Kager

derpaa Godnat. Karlen lagde sig paa Bænken, Konen tog et gudeligt
Skrift og satte sig hen hos Manden, medens de Unge satte sig om Kakkelikke
ovnen, og slet ikke vidste, hvad de skulde bestille.
Pigerne kunde jo
rundt i Julen.
spinde, selv om de havde Lyst; thi der maa jo Intet gaae
de
Det kunde heller ikke gaae an at sye, thi saa fik de bulne Fingre ;
«Hør Drenge!»
satte sig derfor ned, gabede og lagde Hænderne i Skjødet.
sagde den største af dem, «syng os en Vise af dem I lære i Skolen.»
«Vi kan dem ikke udenad, men Rasmus kan saadan en morsom een.
Denne skjævede hen til Husbond og Madmoder;
Syng den Rasmus!«
Han istemte derfor sin Vise.
men de tænkte ikke paa at høre efter.
Det var da en plaseerlig Vise, hvor har du lært den?« spurgte
•

Pigen.
«Jeg

har lært den af den

«Kan du

«Nei, jeg
«Ja

saa

Kone,

som

hos,

jeg

var

nu

sang hun

da

jeg

var

lille.»

ingen alvorlige Viser?»
kan ikke flere.»
faaer

jeg synge

een.«

Og

en

ynkelig Vise;

allesammen saa
paa nogle og tredive Vers og gjorde dem søvnige
nær som hende selvFolkene
«Ja, det er nok Sengetid,» sagde Konen og lukkede sin Bog.
Men da Rasmus var kommen ud i Gaarden
reiste sig nu og bød «Godnat»
at Konen var i Kjøkkenet, gik han ind til hende og sagde stamden

var

og hørte,
mende : «Jeg vil sige
Noget til jer, Moer!»
«Naa, hvad vil du da?»
Rasmus blev rod i Hovedet og kunde ikke
—

sige

et

Ord.

87
«Du er da vel ikke syg, eller
«Nei!»

der andre

er

Ting i

Yeien for

Hvad er det da min Dreng?«
sagde Konen og lagde
paa hans Skulder ; hun kunde see, at han var saa bevæget.
«Det er,
at jeg
vil sige
Tak, fordi I er saa
•

dig?»

sin Haand

jer
god ved mig»,
overvældet af Grand.
«Ja, selv Tak, min Dreng!» svarede hun og tørrede hans Øine. »Bare
du vil blive ved at være en rar
Dreng, saa forlange vi ingen anden Tak.
Men gaa nu i Seng, Easmus ! og tak Gud, for det er ham, det kommer
fra Altsammen.»
Nu gik han ud i sit Kammer ; men han laa
længe, inden han kunde
falde i Søvn. Det stod saa tydeligt for ham, hvordan ‘han havde havt det
de forrige Juleaftener : Fattigdom, Misfornoielse
og onde Ord ; ja han huskede
det Altsammen paa denne Aften; nu var det
Saa
anderledes.
—

—

sagdefjhan

rigtignok

foldede han sine Hænder under Dynen og
sagde|: «Min eneste Fader, du som
er i Himlen ! nu faaer du saa
mange Tak, fordi du har været saa god mod

mig fattige

Barn.»

Anton Nielsen.

Det døende Barn.

S2oder,
Lad

jeg

Græd

træt,

er

ved dit

mig

det

dog ei,

vil

nu

Hjerte
maa

jeg

slumre

du først

sove,

ind;

mig love,

Thi din Taare brænder paa min Kind!
Her

ude Stormen truer,

koldt, og

er

Men i Drømme der

de søde

Og

Naar

Alt

saa

smukt,

bar det trætte Øie lukt.

jeg

Moder,

er

Englebørn jeg skuer,

Englen ved min Side?
deilige Musik?
to Vinger smukke, hvide,

du

seer

Hører du den

See, han har

Dem han sikkert af Vorherre fik.
Grønt og Guult og Eodt for Giet svæver,
Det

Blomster, Engelen ndstrøer;

er

Faaer

jeg

ogsaa

Eller, Moder,
Hvorfor
Hvorfor
Den

er

trykker du

lægger
vaad, og dog

Men saa

O !
—

jeg

saa

mine Hænder?

du din Kind til min?

Moder, jeg vil
Græder

Vinger, mens jeg lever,
jeg, naar jeg døer?

faaer

maa

du,

—

som

Hd den brænder.

din;

være

du ikke

saa

er saa

Moder

altid

længer sukke,
græder jeg med dig.

træt
see!

—

nu

maa

Øiet lukke

—

kysser Englen mig.
H. C. Andersen.

i

7
88

S (gneberritd

boebe eu Ijelltg 3)îanb,
®e (Sfoüercmitteit Ijaut f'albtc.
Dm f)am be ober bet Ijele Saitb
@aa mange Scrtegn fortalte.
lommen ï)ib fra ben Ijeütge ®rab
tjbmtjg og front t Stanben,
2)îuêlmge!appe og ‘’ßilgrtmbftab,
fKeb ©obningefiobeb t £>aanben.

|)an

oar

@aa
2)îeb

Historien

Der sad

om

en

Moder.

Moder hos sit lille Barn; hun var saa beat det skulde døe.
Det var saa blegt,
de smaa Øine havde lukket sig; det trak saa sagte Veiret
engang imellem med et dybt Drag, ligesom om det sukkede,
og Moderen saae endnu mere sorrigfuld paa den lille Sjæl.
Da bankede det paa Døren, og ind kom en fattig gammel

drevet,

saa

en

bange for,

Mand, indsvøbt ligesom i et stort Hestedækken, for det varmer,
og det trængte ban til, det var jo kold Vinter; Alting udenfor laa med lis og Snee, og Vinden blæste, saa det skar i

Ansigtet.
Og da

den gamle Mand rystede af Kulde, og det lille
Barn sov et Øieblik, gik Moderen hen og satte 01 i en lille
at det kunde varmes til ham;
Potte ind i Kakkelovnen,
og
den gamle Mand sad og vuggede, og Moderen satte sig paa
Stolen tæt ved ham, saae paa sit syge Barn, der trak Veiret

saa

dybt

og løftede den lille Haand.

89
«Troer du ikke nok, at jeg beholder ham?» sagde hun,
Herre vil ikke tage ham fra mig!»
Og den gamle Mand, det var Døden selv, nikkede saa
underligt; det kunde ligesaa godt betyde Ja som Nei. Og
Moderen saae ned i sit Skjød, Taarerne lob hende over Kinderne ;
hendes Hoved blev saa tungt, i tre Nætter og Dage
havde hun ikke lukket et Øie, og nu sov hun, men kun et
Øieblik, saafoerhun op og rystede af Kulde. «Hvad er det!»
sagde hun og saae til alle Sider ; men den gamle Mand var
borte, og hendes lille Barn var borte, han havde taget det
med sig; og henne i Krogen surrede og surrede det
gamle
Uhr, det store Blylod lob lige ned til Gulvet, bum! og saa
stod ogsaa Uhret stille.
Men den stakkels Moder lob ud af Huset og raabte paa
sit Barn.
Derude midt i Sneen sad en Kone i lange, sorte Klæder,
og hun sagde: «Døden har været inde i dio Stue; jeg saae,
han skyndte sig bort med dit lille Barn ; han gaaer stærkere
til end Vinden og bringer aldrig tilbage, hvad han tog!»
«Siig mig blot, hvad Vei han gik!» sagde Moderen, «siig
mig Veien, og jeg skal finde ham!»
«Jeg veed den,» sagde Konen i de sorte Klæder; «men
før jeg siger dig den, maa du først synge for mig alle de Viser, du har sunget for dit Barn.
Jeg holder af dem, jeg har
hørt dem før, jeg er Natten, jeg saae dine Taarer, medens du
sang dem.»
«Jeg vil synge dem alle, alle!» sagde Moderen, «men
stands mig ikke, at jeg kan naae ham, at jeg kan finde mit
Barn!»
Men Natten sad stum og stille; da vred Moderen sine
«vor

—•

Hænder, sang og græd, og der var mange Viser, men endnu
flere Taarer; og saa sagde Natten: «Gaa tilhøire ind i den
mørke Granskov, der saae jeg Døden tage Vei med dit lille
Barn ! »
Dybt inde i Skoven krydsede Veiene hinanden, og hun
vidste ikke længer, hvorhen hun skulde gaae; da stod der en
Tornebusk, der var hverken Blad eller Blomst paa den, det
var jo ogsaa i den kolde Vintertid,
og der hang lisslag paa
Grenene.
«Har du ikke seet Døden gaae forbi med mit lille Barn?»
«Jo!» sagde Tornebusken, »men jeg siger dig ikke, hvilken Vei han tog, uden at du først vil varme mig op ved dit
Hjerte! Jeg fryser ihjel, jeg bliver til bare lis.»
Og hun trykkede Tornebusken til sit Bryst, saa fast, for at
den ret kunde opvarmes, og Tornene gik lige ind i hendes

90
og hendes Blod flød i store Draaber ; men Tornebusken
skød friske, grønne Blade, der kom Blomster paa den i den
kolde Vinternat, saa varmt var der ved en bedrøvet Moders
Hjerte; og Tornebusken sagde hende Veien, hunskulde gaae.
Da kom hun til en stor Sø, hvor der hverken var Skib
Søen var ikke frossen nok, til at den kunde bære
eller Baad.
hende, og heller ikke aaben eller lav nok til, at hun kunde
vade igjennem; men over den maatte hun, vilde hun finde
sit Barn ; saa lagde hun sig ned for at drikke Søen ud, det
for et Menneske, men den bedrøvede Moder
var jo umuligt
tænkte, at der dog kunde skee et Mirakel.
«Nei det gaaer aldrig!» sagde Søen, «lad os to hellere
see at blive enige !
Jeg holder af at samle paa Perler, og
dine Øine ere de to klareste, jeg har seet, vil du græde dem
ud til mig, saa skal jeg bære dig over til det store Drivhuus,
hvor Døden boer og passer Blomster og Træer ; hvert af disse

Kjød,

Planter

er

et

Menneskeliv!»

«0, hvad giver jeg ikke for at komme til mit Barn!»
sagde den forgrædte Moder, og hun græd endnu mere, og
hendes Øine sank ned paa Havsens Bund og bleve to kostbare Perler, men Søen løftede hende, som om hun sad i en
Gynge, og hun fløi i een Svingning til Kysten paa den anden
Side, hvor der stod et milebredt, underligt Huus, man vidste
ikke, om det var et Bjerg med Skov og Huler, eller om det
men den stakkels Moder kunde ikke see det,
var tømret op;
hun havde jo grædt sine Øine ud.
«Hvor skal jeg nu finde Døden, som gik med mit lille
Barn?» sagde hun.
«Her er han ikke kommen endnu,» sagde den gamle Graverkone, som skulde passe paa Dødens store Drivhuus. «Hvor
har du kunnet finde herhen, og hvem har hjulpet dig?»
«Vor Herre har hjulpet mig,» sagde hun, «han er barmhjertig, og det vil du ogsaa være! Hvor skal jeg finde mit
lille Barn?»
«Ja, jeg kjender det ikke,» sagde Konen, «og du kan jo
ikke see!
Mange Blomster og Træer ere visnede i Nat;
Du veed vel,- at
Døden vil snart komme og plante dem om.
hvert Menneske har sit Livstræ eller sin Blomst, saaledes som
nu enhver er indrettet; de see ud som andre Yæxter, men de
have Hjerteslag; Barnehjerte kan ogsaa banke.
Gaa efter
det, maaskee kan du kjende dit Barns ; men hvad giver du
mig for at sige dig, hvad du mere skal gjøre?»
«Jeg har ikke Noget at give,» sagde den bedrøvede Moder, «men jeg vil gaae for dig til Verdens Ende.»
«Ja der har jeg ikke Noget at gjøre.» sagde Konen, «men
—

i

91

give mig dit lange sorte Haar, du veed nok selv, det
kjønt, og det kan jeg lide ! Du skal faae mit hvide igjen,
det er altid Noget !
«Forlanger du ikke Andet,» sagde hun, «det giver jeg
med
Glæde!« Og hun gav hende sit smukke Haar, og fik
dig
den Gamles sneehvide igjen.
Og saa gik de ind i Dødens store Drivhuus, hvor Blomster
Der stod fine
og Træer voxede underligt imellem hverandre.
der
stod
bomstærke
under
store,
Glasklokker,
og
Hyacinther
Pioner; der voxede Vandplanter, nogle saa friske, andre halvsyge; Vandsnogene lagde sig paa dem, og sorte Krebs klemte
Der stod deilige Palmetræer, Ege og
dem om Stilkene.
du kan
er

»

stod Persille og blomstrende Timian, hvert Træ
og hver Blomst havde sit Navn, de vare hver et Menneskeliv.
Mennesket levede endnu, Een i China, Een i Grønland, rundt
omkring i Verden. Der var store Træer i smaa Potter, saa
at de stode saa forkuede og vare færdige ved at sprænge

Plataner, der

der var ogsaa mange Steder en lille, kjedelig Blomst
Men den
i fed Jord med Mos rundt om og dægget og pleiet.
bedrøvede Moder bøiede sig over alle de mindste Planter og
hørte inden i dem, hvor Menneskehjertet bankede, og imellem
Millioner kjendte hun sit Barns.
«Der er det!» raabte hun og strakte Haanden ud over
som hang ganske
en lille blaa Krokus,
syg til den ene Side.

Potten;

«Rør ikke ved Blomsten,» sagde den gamle Kone, «men
jeg venter ham, før
og naar Døden kommer
lad ham da ikke rykke Planten op, tru med,
jeg veed det
at du vil gjøre det ved de andre Blomster, saa bliver han
bange ! Han skal svare vor Herre til dem, Ingen tør rykkes
op, før han giver Lov.»
Med Eet susede det iiskoldt igjennem Rummet, den blinde
Moder kunde mærke, at det var Døden, der kom.
«Hvor har du kunnet finde Vei herhen?» spurgte han;
«hvor kunde du komme hurtigere end jeg?»
«Jeg er en Moder!» sagde hun.
Og Døden strakte sin lange Haand hen imod den lille fine
Blomst; men hun holdt sine Hænder fast om den saa tæt og
dog bange for, at hun skulde røre ved et af Bladene. Da
blæste Døden paa hendes Hænder, hun følte, at det var koldere end den kolde Vind, og hendes Hænder faldt matte ned.
«Du kan dog ikke gjøre Noget imod mig!» sagde Døden.
«Men det kan Vorherre!» sagde hun.
“Jeg er
«Jeg gjør kun, hvad han vil,» sagde Døden,
hans Urtegaardsmand ! Jeg tager alle hans Blomster og Træer
Have i det ubekjendte
og planter dem ud i den store Paradisets
stil

dig her,

—

—

92

Land;

men hvorledes de
der groe, og hvorledes der er, tør
ikke sige dig!»
«Giv mig mit Barn tilbage!» sagde Moderen og græd og
bad; med Eet greb hun med hver Haand om to smukke Blomster tæt ved og raabte til Døden :
«Jeg river alle dine Blomster
af, thi jeg er fortvivlet!»
«Rør dem ikke!» sagde Døden.
«Du siger, at du er saa
ulykkelig, og nu vil du gjøre en anden Moder ligesaa ulykkelig ! »
«En anden Moder!» sagde den stakkels Kone og
slap
strax begge Blomsterne.
«Der har du dine Øine!» sagde Døden, «jeg har fisket
dem op af Søen, de skinnede saa stærkt ; jeg vidste ikke, at
det var dine; tag dem igjen, de ere nu klarere end før, see
saa ned i den
dybe Brønd tæt ved, jeg skal nævne Navnene
paa de to Blomster, du vilde rive op, og du vil see deres
hele Fremtid, deres hele Menneskeliv, Alt hvad du vilde for-

jeg

—

styrre og ødelægge.

Og

hun

ned

i

Brønden, og det

var en
Lyksalighed
Velsignelse for Verden, og hvor
megen Lykke og Glæde der udfoldede sig rundt om.
Og hun
saae den
Andens Liv, og det var Sorg og Nød, Rædsel og
Elendighed.
«Begge Dele ere Guds Villie ! sagde Døden.
«Hvilken af dem er Ulykkens Blomst, og hvilken er
Velsignelsens?» spurgte hun.
«Det siger jeg dig ikke,» sagde Døden, «men det skal
du vide af mig, at den ene Blomst var dit eget Barns; det
var dit Barns
Skjæbne, du saae, dit eget Barns Fremtid!»
Da skreg Moderen af Skræk: «Hvilken af dem var mit
Barn? Siig mig det! Frels den Uskyldige! Frels mit Barn
fra al den Elendighed! Bær. det hellere bort! Bær det ind i
Guds Rige! Glem mine Xaarer, glem mine Bønner og Alt,
hvad jeg har sagt og gjort!»
«Jeg forstaaer dig ikke!» sagde Døden. «Vil du have
dit Barn tilbage, eller skal jeg gaae med det derind, hvor du
saae

at see, hvor den Ene blev

en

»

ikke veed?»
Da vred Moderen sine Hænder, faldt paa sine Knæ og bad
til Vorherre: »Hør mig ikke, hvor jeg beder imod din Villie,
som er den bedste!
Hør mig ikke! Hør mig ikke!»
Og hun bøiede sit Hoved ned i sit Skjød.
Og Døden gik med hendes Barn ind i det ubekjendte Land.
H.

C.

Andersen.

93

$en grcEöcnbc ßugel.
@ee, (Stigelen [terner beb ben tufte ©rab!
(Sn SO'tober Jjar tagt fin SSanbringSftab
Stieb i SorbenS bet fotbe ©femme.
©er er ffor ©org i (pjemmetê Sßraa,
©er ftbber en gaber meb mange ©maa;
@ee, (Sugeten bet fan fornemme!

—

—

‘ÿ.ï, ©aaren rinber! tl)i (Sngeten beeb,

§oab alte be ©maa og gaberen leb
If 8œngfel, af ©abn og af ©merte.
tpan ftaaer oeb ©raben og tœnfer
Øm f)an [fat tit be fortabte gaae

nu

paa,

Dg trefte tjbert [orgfutbe fjerte.
bet er ©anbfyeb, bet Sttte jo beeb,
ütt Herren tjan fenber tun (Sngtene neb
©it bem, [om [tat aröe tjanë Stige.

©Ift

Dg (Sngeten t)cr oit [aa gjerne

a'ffteb,

SOten bier for at faae ©reften meb,
©om sperren nit tabe ïjam fige.
bier faa længe, faa ftcerf er tjans ©raab;
©u fetb fan fee, t)anë £>aanb er faa baab,
(Si fyan fan, Ijoab faa gjerne fyan bitbe.
Span fan ei trøfte, fybor ©roen er bob,
f)bor man ei beeb, at en grafer er fob;
©et bør figeê oé tibtigt og fitbe.

§an

—

SOten, ®ub ffee Sob!

§an

tœnfer

nu

at (Sngten er ftcerf;
et
Stebningëbœrf
paa

gor be førgenbe ©fæte herhjemme.

«

7
94

©ub §eftigaanb førte tätigten paa Sßci,
©ont ftup ba oanbrer, pan
©et be Sørgenbe fnart ffat

fbigter

et;

fornemme.

tit £>jentmet8 ©ør
bet fig bør
SDîeb Ørbeté jammer, ben ftrenge.
øg ber bteo aobnet, og patt fom inb
©nbog i pbert et forgfutbt S inb,
3a tog iptabø og bteo ber faatænge.

©pi ©ngten brog pen
0g banfebe paa, fom

Snart Çaabet fom fom en SØtorgen røb
SSeb poer en ©anfe om SDÎober# ©øb,
Saa bprebart bteo penbeê SOtinbe.
Øg ©ngeten bteo bereé trofafte SSen;
£>an reifte, men fommer bog ftrap igjen,
øfaar et ©røften be rigtig fan finbe.
.

Slbraljttm £5uerbcercn^cb
ankrleôeê îroeit&e (tolerance).

§DorIebeØ perten
SSantro og

lærer
®t

meb

øjiertartbft ©agn.

Stbratjam trocbe iffe, at ber oar Spffe oeb et SØtaattib,
9îu fjœnbteê
naar pan iffe fttttbe bete fit Srøb nteb ett jjjremmeb.
bet engang, at pan fab ubettfor fit ©ett, ba Soten oar beb at gaae
neb. Øg fee, ett gantmet SØtanb fom fra Ørfen og ftøttebc fig
mobig tit fin Stab.
Stbrapam ftob op, gif pam imøbe og fagbe:
„©aa iffe min ©ør forbi, oabfî bine Jobber, og btib per inat;
intorgen fan bu fortf ætte bin SBaitbring." SØten ben ©amte fagbe:
„Øfci, jeg bit btioe per ttnbcr bisfe ©ræer." Slbrapant ttøbebe pant
imibtertib meget, og ben gremntebe tog inb poê pam. ©a nu
©røbet, benne ©ubb ©abe, bteo baaret frem, bab Sfbrapam og
pané Çmuëfotf efter Sffboatte; ølbittgett bab iffe, mett gab fig
ftrap tit at fpife. ©a fagbe 3tbrapam: „©et fømmer fig iffe,
Øtbing, at npbe SØtab ubett at titbebe £>erren ; fjettber bu iffe
SØtanbeit foa
ben pøiefte ©ub, tpimmetenø og3orbenö Sfaber?"
rebe og fagbe : „3eg bprfer iffe bin ©ttb, paafatber petter iffe pané
Øtabn; men pjemnte bar jeg en ©ub af kobber, fom en SØtefter
par ftøbt mig, og fom jeg titbeber." Slbrapamë ©rebe optœnbteë
oeb ben gremntebes Ørb ; pan bifte pant bort fra fin ©ør og jog
pam igjett ub i Ørfett. ©a aabettbarebe Çerren fig for pam og
Stbrapam foarebe: „tper er jeg."
fagbe: „SIbrapant! Stbrapam!"
SO’iett sperren fagbe: „tpbor er ben gremmebe?" Stbrapam foarebe:
„0 Çerrc! pan oitbe iffe tjene big og iffe paafatbe bit Øtabn;
berfor ftøbte jeg pam bort fra mit Sfnfigt. ub i Ørfen." SØten

fyaber

—

95

Herren

fagbe : „©u fjar fianbtet ilbe. ©ee, ben ©antfe, ber er
faa ittafnentmefig itnob ntig, ïjar jeg afferebe taaït i ober fjafb
fetnfinbsttjbe Slot og t at ben ©ib gibet fyam gebe og $fœber;
ïunbe bu, font felb et en ©tynber, ba itfe fjabe ©aafntobigïjeb nteb
f)ant en enefte 9îat?" ©g Ubrafjant abîob iperrenê 3toft ; ïjan
ïalbte ben ©antfe tibage tt£ fit ©elt og otngiïfeë fjant bentigt.
©eu grentntebe bfeb fnatt ïjetbrebet for fin SBantro og titbab
fiben ben fanbe ©ttb, Çinttnefenê og 3orben$ ©faber og §erre.

©c to ®ro§Ier.
2o ©roëfer fab paa ©renen gfab, SOÎenïtoett foanbt, bengang be
©e bifbe iffe fïitfeê ab.
faac
©o Unger frnuft i fReben taae.
©e faae faa tniibt i fReben neb,
©g Qaàbtt opftfüit bien ben
©er faa ben fæffeø Mjærligfjeb.
gang,
©a Ungerne floi bort og fang.
©e fiøiteb ingen ©fœbcëfang,
2Ren ftiffe §aoB i Srijftet fiang. ©e ©antfe fab paa ©renen gfab,
©e bifbe al brig fïiffeb ab.
©e rugeb beçefbiië i 9îo,
©e fiøiteb gfab ont fîifftltgljeB,
S hjertet bar be fœffeb ©ro.
©ont barer ebig, ebig beb.

7
96

Troen.

Trækfugl

fløi med Unger mange
Over det udstrakte Hav.

bør kun ei forsage,
skabt i eders Barm
Anelser, som ei bedrage,

»Børn, I

Der

er

Bølgen bruste, Stnaafugl bange
Ængsted sig for Død og Grav; Ja, en Længsel reen. og varm,
Som I ei formaae at dølge,
Stormen jog den Fugleskare.
Derfor skal en Kraft nok følge,
»Moder, frels os i vor Fare!
Bære eder over Strande
Yi ei naae den fjerne Kyst,
Ind til Yaar i bedre Lande!«j
Træthed knuger i vort Bryst !
«

itfrfen
Stancr,

Den er et gammelt Jmu§,
om enb ïaarnene rallie!

ïnnrttc fulbmangc faut i ©ruuê,
floffer enb firne og falbe,
falbe paa ©ammel og paa Uug,
SÄeejt bog paa ©jaelen, trat og tung,

Stjg for

ben

eilige §Bile.

(©runbtotg.)

S/EÆ

50012110559

