25. Papir 353, bl. [1r], omslag til forelæsningerne om »Den ethiske og den ethisk-religieuse Meddelelses Dialektik.«Den ethiske og den ethisk-religieuse Meddelelses Dialektik.



et lille Udkast.



Saavidt jeg husker er dette fra 1847, i ethvert Fald er det ikke efter UdgivelsenMarts af »christelige Taler«, som var i Foraaret 48.









Den ethiske og den ethisk-religieuseethisk-religieusesMeddelelses bl. [1v] er ubeskrevetDialektik.











Indledning.



Skulde man concentreret i eet eneste Ord betegne den moderne Videnskabsell.ellerVidenskabs, reteglegentligen den moderne Tids Vildfarelse og Forvirring, især da siden man forlod Kants ærlige Vei, og gav de bekjendte 100 RbdRigsbankdaler til for at blive theocentrisk, saa maatte man sige: den er uredeligUr.



Uredelighed – Mangel paa Naivitet –













Nærmere




at Videnskaben er bleven phantastisk (rene Viden)
og tillige altid lærd – de latterlige Combinationer: i samme Bog at afhandle den rene Tænken sub specie æterni og en Privat-Docents lille Afhandling















Nærmere




at man har glemt hvad det er at være Msk.Menneske



Grækerne – hvorledes de humant erindrede det, – og mod Guden – ingen Sophist, ikke den meest høitravende var theocentrisk – hvad vi nu i den Grad ere ved Vanen, at Ingen opholder sig derover.




a

Man har phantastisk trukket Kræfterne ud af Msk-VerdenenMenneske-Verdenen, og faaet Bog-Verdenen (man bliver nu Forfatter ene og alene ved at være Læser – istedenfor ved Primitivitet, ligesom man nu bliver Msk.Menneske ene og alene ved at efterabe »de Andre«, istedenfor ved Primitivitet –) phantastiske Abstraktioner Publikum; saasnart En skriver er han sig ikke mere selv et enkelt Msk.Menneske og Læseren ham det heller ikke.












atherover er slettet Nærmere man har glemt



Distinctionen mell.mellem Kunst og Videnskab.






Alt er bleven Videnskab, og Kunst forstaaer man kun æsthetisk omskjøn Kunst.
herudfor er slettet Der






Men der er en heel Side af Det, som Videnskaben har bemægtiget sig ell.eller vil bemægtige sig, som er Kunst det er det Ethiske.



Det Ethiske forholder sig ligegyldigt til Viden, det er det antager, at ethvert Msk.Menneske veed det.



Det Forvirrende, naar hvad der skal meddeles som Videnskab meddeles som Kunst (Skolastik er Exempel) men ogsaa naar det der skal meddelesvære Kun som Kunst meddeles som Videnskab, og her er Forvirringen i den nyere Tid, at man meddeler det Ethiske som Videnskab.



Lad mig oplyse ved et Exempel. Militairet antager, at enhver Bondekarl, der kommer ind til Krigstjeneste, er i Besiddelse af de fornødne Egenskaber for at kunne holde den ud, derfor bliver han jo først visiteret, at der i denne  Henseende ingen Vanskeligheder er. (saaledes antager det Ethiske at ethvert MskMenneske. veed hvad det Ethiske er). Nu begynder Meddelelsen. Corporalen forklarer nu ikke Soldaten hvad det er at excercere o: s: v:og saa videre, han meddeler ham det som Kunst, han lærer ham militairt at benytte de Evner og den potentielle Dygtighed han er i Besiddelse af.
Og saaledes maa det Ethiske meddeles. skal man først begynde ved med et Cursus at ville lægge det Ethiske ind i Individet, saa bliver Meddelelsen aldrig ethisk, og Forholdet er forvirret fra Begyndelsen.



Meddelelsen betyder da her: at lokke det Ethiske ud af Individet, fordi det er i Individet. Corporalen begynder væsentligen med at betragte Bondekarlen som Soldat, fordi han er det ϰατα δυναμιν.



Til Corporalen (fraseet  hele Uligheden i det militaire Subordinations Forhold) vil svare en existerende Ethiker, der bliver sig bevidst og i Reflexion vender tilbage i sig selv at være Det, han lærer, og forudsætter, at ethvert Msk.Menneske ϰατα δυναμιν er det.



Den hele moderne Videnskab om det Ethiske, er ethisk forstaaet en Udflugt.



Ethiken er overhovedet bleven negligeret i den moderne Videnskab – men især mangler man da aldelesda, en existerende Ethiker. Og deraf er det kommen, at man tilsidst reent har glemt hvad Alvor er og for ramme Alvor anseer det for Narrestreger, der fører til Selverkjendelse, river En ud af Sandsebedrag o: s: v:og saa videre; medens enhver Videns Meddelelse ansees for Alvor – og dog nærer enhver ny Videns Meddelelse kun Sygdommen.




a


cfrconferjævnførp.paginaside 11










b

Videnskab kan man maaskee banke ind i et MskMenneske, men det Ethiske maa man banke ud af dem, som joog og Corporalen, netop fordi han i Bondekarlen saae Soldaten, maatte sige: jeg skal nok banke Soldaten ud af ham, hvorimod Corporalen maaskee betræffende den Meddelelse af den lille Bog om Feldtjenesten (hvad en Armee er, hvad Runden er o: s: v:og saa videre) vilde sige: ja det maa man banke ind i dem.



Det er i en vis Forstand noget gyseligt at tænke den hele Mængde af Bogtrykkere, Boghandlere, Journalister, Forfattere – og alle disse arbeide Dag og Nat i Forvirringens Tjeneste, fordi MskeneMenneskene ikke ville blive ædrue og forstaae, at der til i Sandhed at være Msk.Menneske behøves forholdsviis meget lidt Viden, men desto mere Selverkjendelse.















Meddeler – Modtager




Gjenstanden.





Saasnart jeg tænker Meddelelse deler den sig strax i disse 3 Bestemmelser.



Lidt almdl.almindelige Bemærkninger derom (at »Modtager« er et activt Ord, at vi intet passivt Ord have).



(ordl.ordentligvis er det da en Læremester – Discipel –
Lære-Gjenstand.)
ved dialektisk at omsætte disse 3 Forhold vil jeg see at finde det Ethiske.














Gjenstanden.




Gjenstanden maa være en Viden.
al Viden er



enten Viden om Noget (udføres – Hensyn til Grækerne – og til det Moderne – lige fra det                                     empiriske til de høieste Videnskaber) (selv den saakaldte                                     Viden om Viden er Viden om Noget).



eller Selverkiendelse (ikke phantastisk den rene Selvbevidsthed og det rene Jeg.).


Lad os antage at et Msk.Menneske drev det til det Høieste i Selverkjendelse, saa vil han altsaa nu vide fuldstændig hvo og hvad han er, men det han er det er han jo alligevel. – Det Ironiske og det Alvorlige som ligger her. Vi ere alle udødelige, om derfor En fordyber sig ganske i denne Tanke, lever i den, han bliverer jo derfor ikke mere udødelig end vi alle.
Allerede ved Selverkjendelsen viser der sig Vanskelighedero i H.Henhold til Meddelelsens Dialektik.



Lad osn nu gjøre et Experiment, og antage at der var en Gjenstand elleller. en Viden, der havde den Egenskab at alle vidste det, hvad vilde heraf følge for det Dialektiske i Meddelelse?
Deraf vilde følge: 1) at Gjenstanden gik ud, thi naar alle veed det, kan det ene Msk.Menneske ikke meddele detden andet det; 2) og at Begrebet Meddeler gik ud og 3) Modtager. Den eneste Meddeler der blev tilbage vil blive Den, som havde givet alle Msk.Mennesker denne Viden, og forsaavidt enhver er Modtager er jo Begrebet Modtager hævet.

Saaledes er nu Meddelelsens Dialektik væsentlig forandret.




Men dette vi her tale om er netop det Ethiske?
Hvad er nemlig det Ethiske? – Ja, dersom jeg spørger saaledes, saa spørger jeg u-ethisk om det Ethiske, saa spørger jeg som hele den moderne Tids Forvirring spørger og saa kan jeg ikke standse det. Det Ethiske forudsætter, at ethvert Msk.Menneske veed hvad det Ethiske er, og hvorfor? Fordi det Ethiske jo fordrer at ethvert Msk.Menneske i ethvert Øieblik skal realisere det, men saa maa han jo vide det. Det Ethiske begynder ikke med Uvidenhed, som skal forvandles til Viden, men begynder med en Viden, og fordrer en Realiseren. Det gjelder her at være ubetinget consequent, een eneste Usikkerhed i Attituden, saa har den moderne Forvirring taget os. Hvis En vilde sige: jeg maa jo først vide hvad det Ethiske er. Hvor bestikkende, især da vi fra Barn ere vante til den Raisoneren. Men det Ethiske svarer ganske consequent: Slubbert vil Du gjøre Udflugter og søge Udflugt. Vil En sige: der er jo ganske forskjellige Begreber i forskjellige Lande og til forskjellige Tider om det Ethiske. Hvorledes standses denne Tvivl? Videnskabeligt vil den blive til Folianter og dog ikke standset, men det Ethiske griber, ethisk consequent Tvivleren, og siger hvad vedkommer det Dig, Du skal gjøre det Ethiske i ethvert Øieblik, og er ethisk ansvarligt for ethvert Øieblik Du spilder.




a

Prometheus som gav alle Msk.Mennesker ligelig det Ethiske.












Saaledes det Ethiske. Det Ethiske veed ethvert Msk.Menneske
Hvorledes forandres nu Meddelelsens Dialektik.



1) Gjenstanden gaaer ud; thi da alle veed den, saa er her ingen Gjenstand at meddele, – at ville gjøre et Forsøg paa saaledes at meddele det Ethiske er netop u-ethisk.



2) Meddeleren gaaer ud – thi naar Enhver veed det, saa kan den Ene jo ikke meddele den Anden det.



3) Modtageren gaaer ud – thi naar Meddeleren gaaer ud, gaaer ogsaa Modtageren.



Der bliver kun een Meddeler: Gud.











Nu har vi tænkt Meddelelsens Dialektik igjennem som Viden, og seet at den er afskaffet. Nu følger et nyt Begreb om Meddelelse.



Forskjellen mell.mellem at meddele noget som Kunst og mellem det at meddele som Videnskab.




a





cfrconferrjævnførpag.paginaesiderne 2. 3. 4. 5.













Det Ethiske skal meddeles som Kunst, just fordi Enhver veed det.



Korporalen og Bondekarlen.



Meddelelsens Gjenstand er altsaa ikke en Viden men en Realisation.




a

Et Exempel paa den Misforstaaelse, at opfatte en Underviisning i at kunne som en Underviisning i Viden. En Underofficeer ved Borgerne siger til en Rekrut: »saa maa De holde Dem rank« R.Rekrut »ja, det skal jeg nok« U:Underofficeer »ja, og saa maa De ikke tale under GeværGevæhrGevær« R.Rekrut »naa maa jeg ikke det; ja naar De bare vil sige mig det« U:Underofficeer »for Satan De maa ikke tale under Gevær« RRekrut
            »ja ja bliv nu bare ikke vredv, naar jeg veed jeg ikke maa, saa skal jeg nok lade være at tale under Gevær.












INaa Henseende til en Kunsts Meddelelse er enten Færdigheden det der gjør Læreren ell.eller tillige Myndigheden.











I Henseende til det Ethiske kan nu det ene Msk.Menneske ikke have Myndighed i Forhold til det andet, fordi, ethisk, Gud er Læremesteren, og ethvert Msk.Menneske en Lærling. Naar En vilde sige til Mskene:Menneskene
I skulle gjøre det Ethiske, da er det som hørte man i samme Øieblik Gud sige til denne vigtige Mand: Sludder, min Ven, det er Dig som skal gjøre det.
I Henseende til det Ethiske kan Færdighed hell.heller ikke constituere Læremesteren. I enet M
mskligmenneskelig Kunst kan nemlig et Msk.Menneske blive saaledes færdig, at det er værd at tale om, men ethisk forholder ethvert MskMenneske. sig til Gud, der er Læremesteren, som Lærlinger, og har altid Opgave for sin egen Udvikling.
Naar der nu desuagtet  skal være i Henseende til det Ethiske tale om en Underviisning deri som i en Kunst, saa maa Meddelelsens Dialektik faae eet UdtrækUdtryk mere, og saa er igjen Alt i sin Orden.





Den indirecte Meddelelse







Dobbelt Reflexionen






Det Maieutiske.






a

ligesom Slotsfogeden Petro: Pak Dig – Pak Dig – aah, det er ham som skal pakke sig.



b

Socrates sagde han kunde ikke føde, men blot være Gjordemoder. Det er, det Ethiske har ethvert Msk.Menneske, og Den der er født kan man ikke føde igjen (her ligger det Christelige: Gjenfødelsen – som ikke er Forholdet mellmellem. Msk.Menneske og MskMenneske. men mell.mellem Gud og MskMenneske, ny Skabning).














Den indirecte Meddelelse.




(Gjenstand er som viist, ikke en Viden, men en Kunst, en Realisation).



Meddeleren tør bestandigt kun virke indirecte 1) fordi han jo skal udtrykke, at han selv ikke er en Mester, men en Lærling, Gud derimod  hans og Enhvers Læremester 2) fordi han skal udtrykke, at Modtageren jo selv veed det. 3) fordi ethisk er Opgaven just den, at ethvert Msk.Menneske kommer til at staae alene ved Guds Forholdet.



Modtageren kan altsaa aldrig blive en Lærling, thi han veed det jo; ei hell.heller en Tilhænger, thi dette er jo ethisk en Afskyelighed.























Dobbelt-Reflexion.




Da ethisk intet ligefremt Forhold er, saa maa al Meddelelse gaae igjennem en dobbelt Reflexion, den første er den i hvilken den meddeles, den anden er den i hvilken den tages tilbage.
Docendo discimus, en Gymnastiklærer øver sig selv ved at undervise Andre; men det er ikke i denne Forstand. Man kan nemlig ikke sige, at Gud er den sande Lærer i Gymnastik, elleller i Latin og Græsk. Men i det Ethiske er Gud den eneste Lærer, og derfor skal den saakaldte Læremester selv øve det han lærer.













Det Maieutiske.




Al indirecte Meddelelse er deri forskjellig fra den directe, at den indirecte til sit Første har et Bedrag, netop fordi Det, ligefrem at ville meddele det Ethiske var at bedrage.




a

dette Bedrag betyder, at Meddeleren først og fremmest ikke seer ud som en alvorlig Mand. (der er egl.egentlig Intet MskeneMenneskene have mere Lyst til end til at efterabe –
                         En Ironiker kan man aldrig efterabe, thi han er netop en Proteus, der i eet væk forandrer Bedraget.












Ironie – det høieste Alvor. – Alvor er at jeg som Enkelt forholder mig til Gud og saaledes med ethvert Msk.Menneske
          – Man troer dumt at det er Alvor at have mange Tilhængere der ere villige om det saa var at gaae i Døden for mig. – Dumhed – At hjælpe et MskMenneske til som Enkelt at forholde sig til Gud, er Alvor. Men det maa jo netop gjøres indirecte, thi ellers faaer den Hjulpne mig til en Hindring.











Den maieutiske Kunst
          – Bedragets dialektiske Conseqventser – den sædelige Charakteer som er fornøden for at være Maieutiker – Ataraxie – det sande Heltemod – den sande Humanitet – at  MskeneMenneskene ere aldeles uvidende derom.











Al  MeddelelsesMeddell nærmere dialektiske Bestemmelse i Forhold til Mediet i hvilket Meddelelsen er.











PhantasiePhanstasie Mediet.



Det Bedragerske i at undervise Ynglinge i Phantasie-Mediet, medens Alt tager sig omvendt ud i Virkelighedens Medium.



Virkelighedens Medium.
kiendeligt paa, at Meddeleren selv er og bestandigt stræber at være det han meddeler.




a

Al Videns-Meddelelse er i Phantasie-Mediet, Kunst Meddelelse mindre, forsaavidt det er det executive. Men MeddelelseMeddellelse i det Ethiske kan kun gives i Virkeligheden, saaledes at Meddeleren ell.eller Læreren selv existerervar i det, og i Virkelighedens Situation, selv er og i Virkelighedens Situation det han lærer. Naar En underviser i Ataraxie
            – fra et Catheder, saa er det ikke ethisk sandt. Nei, Situationen maa være saaledes, at han i det Samme selv viser Ataraxie, som fEfor Exempel hvis En omgiven  af en Skare MskerMennesker, der insultere ham, underviser i Ataraxie. Virkelighedens Situation hører egl.egentlig til.












HvorvidtHvorvv er det tilladt at vinde Msker.Mennesker (istedenfor ved at støde dem fra sig at vinde dem for Sandheden. Men Frastødet maa have et energisk Udtryk i Handlen (den qvalitative Dialektik).











Hvorvidt Modtageren først maa renses – Det Negative i det Maieutiske. Det at meddele kan da betyde at franarre, hvilken Art Meddelelse er meget farlig for Meddeleren, thi Socrates siger jo, at MskeneMenneskene kunde blive saa vrede paa ham, at de gjerne havde bidt ham – naar han franarrede dem een ell.eller anden Dumhed.











Det Dialektiske i at MeddelerenMeddelleren maa modarbeide sig selv.











Det Dialektiske i at Meddeleren maa have Øine i Nakken, betræffende Meddelelsens virkelige TilegnelseTilgenelse.




a

Det Svimlende og Uethiske i at have travlt for at meddele, saa man selv glemmer at være, det man lærer. Gud er ikke i Forlegenhed. Denne Forvirring fremkommer ved at betragte Tilværelsen i et phantastisk Lys.












Den pathetiske og den dialektiske Overgang.

















26. Papir 355:1, bl.[1r], med tilføjelse på bl. [2v]

Første1ste Forelæsning.





den moderne Tids Uredelighed. (Uredelighed – Selvbedrag – Vilderede –).
Mangel paa Naivetet (det Naive og det Tillærte. Det er ikke Modenhed at have ophørt at være naiv eller aldrig at have været det. Naivetet maa bevares. fEfor Exempel at skjelne mellem hvad man forstaaer og hvad man ikke forstaaer
          – Generationens Overvægt. En Generation er en abstrakt Concretion og kan aldrig være naiv).
Mangel paa Primitivitetc (det Primitive og det Traditionelle, das Herkomliche.



litterairt




som vüe den Tid da der kun var eet lærd Sprog – Modersmaalene – Tidsskrifterne – alle Medier ere blevne Videnskaber.





socialt


Culturens Tiltagen –Tiltagen v voxende Fornødenheder – Livet i de store Stæder.











Den moderne philosophiske Videnskab er bleven
phantastisk (den rene Viden)



og forvirrende lærd (Apparatet).



Vanvittige Combinationer heraf: i samme Bog at afhandle den rene Tænken sub specie æterni og bag i beklage at man ikke har faaet taget Hensyn til en Privatdocents lille Afhandling i et Tidsskrift.bl. [1v] er ubeskrevet




a

Ethvert Menneske skal være naiv. – Naivitet er frelsende mod phantastiske Illusioner, men ogsaa mod det Tillærtes Aandløshed.



b



man bliver nuomstunder Forfatterikke ved at læse – ikke ved sin Primitivitet, ligesom man bliver MskMenneske ved at efterabe de Andre – ikke ved sin Primitivitet, man veed ikke med sig selv, at man er Msk.Menneske, men ved Hjælp af en Slutning fordi man er som de AndreG: Gud veed, om Nogen af os er det? Og i vor Tid som ellers har tvivlet om Alt falder Ingen paa tvivlende at spørge, men Gud veed om dog egl.egentlig nogen af os er MsketMennesket.



c




Et ægte primitivt Genie er den sande General-Revisor.



enhver primitiv Existents indeholder tillige en Revision af det Almeen-Msklige. Og noget af dette Reviderende skulde enhver Existents have. Ganske at mangle dette Reviderende og uden videre at tage Alt som Skik og Brug og saa Deta at det er Skik og Brug er En nok: er Uredelighed.



d



Dag-Pressens, Journalernes Brochurernes Tyrannie; der skrives for
            »Mængden«, som Intet forstaaer, og af dem, som forstaae at skrive – for Mængden.




e




man lever i 
            Øieblikketet og i det høieste med det næste Øieblik som Perspektiv. Man kan ingen Distance faae.tilføjet på bl. [2v]





f


især siden man forlod Kants ærlige Vei og gav om jeg saa tør sige de bekjendte 100 Rbd.Rigsbankdaler til for at blive theocentrisk.




g

den historiserende Methode.












Man har glemt hvad det er at være Menneske.



Grækerne. – det gjenlyder i deres Poesie, deres Philosophie – det Veemodige – det Humane – det Gudfrygtige heri – Selv den meest opblæste Sophist var ikke theocentrisk, hvad vi nu alle ere uden engang at det falder os paa – hvad en Græker vilde tænke om vor Tid.
Overalt istedenfor Mennesker phantastiske Abstraktioner. Bog-Verden – Publikum – saasnart En skriver er han sig ikkes selv et enkelt MskMenneske, og tænker sig heller ikke en Læser, som er et enkelt Msk.Menneske – Meddelelses Midlet er Skyld heri det er meget for storartet.



Alt er blevet objektivt.



PhysiologernePsysiologerne have bemærket, at det moderne Msk.Menneske er en umenneskelig abnorm Udvikling af Mave og Hjerne
          – saaledes er det en Abnormitet med denne bliven objektiv uden en dertil svarende blivenblivende subjektiv, og deraf alle de Aandsphænomener som svare til Underlivsbesværligheder, som ende med Apoplexie.




a

Dersom En, naar han vilde tale, havde en Raaber, som var saa stærk, at den kunde høres over hele Landet: saa vilde han snart udvikle den Indbildning, at han ikke var et enkelt MskMenneske (menMskMenneske, men noget meget Mere fEfor Exempel Tidens Røst, o: s: v:og saa videre, et Abstraktum) ogAbstraktum, og at handet ikke talte til et enkelt, elleller enkelte MskerMennesker, men til hele Verden (Slægten, o: s: v:og saa videre et Abstraktum) Saaledes med Bogtrykkerkunstens Opfindelse og især dens Udvidelse. Meddelelsen er som gjennem en uhyre Raaber ergo
            – ja, om det saa var det Ubetydeligste den største Dumhed, om det saa var at raabe prosit, Meddeleren bliver sig selv vigtig og har en phantastisk Forestilling om hvem han taler til.
Og nu Anonymiteten. (Oldtidens persona – per sonare
            – at potensere den Enkeltes Røst, medens det dog er den Enkeltes Røst – men Anonymitet og saa Pressen. Hvilket Vanvid!












Denovenover er slettet Al Med egentlige Meddelelse og Underviisning i Forhold til det Ethiske og det Ethisk-Religieuse er Opdragelse. Ved Opdragelse bliver En det han væsentligen ansees at være (en Hest, naar den opdrages, og Læreren er forstandig, bliver netop en Hest). Opdragelse begynder med at betragte Denden, der skal opdrages som ϰατα
          δυναμιν værende det han skal vorde, og ved at sigte paa ham med denne Betragtning, bringer han det ud af ham. Han drager det op, altsaa det er der, – (at op-elske Planten, at op-drage Barnet.)
Loven for Methoden i Opdragelse er derfor at Den der opdragesi ethvert i ethvert Øieblik gjør det saa godt han kan. Her viser det Forvirrende sig naar en Opdrager istedenfor at opdrage underviser som i Viden. Det Sophistiske bliver da: hvad kan det hjælpe at jeg gjør det nu, da jeg gjør det saa daarligt, jeg maa først have meget mere at vide o: s: v:og saa videre men dette er netop Udflugt og Kjetterie. Loven er: i ethvert Øieblik at gjøre det saa godt man kan, for saa i næste Øieblik igjen at gjøre det saa godt man kan, o: s: fr.og saa fremdeles, for paa den Maade bestandigt at faae det bedre og bedre at vide. Naar derimod Opdragelse meddeles som en Viden, saa faaer man aldrig Opdragelse, men bestandigt kun noget at vide.




verte.





Forskjellen mell.mellemForskjellen mell.mellem Opdragelse i Forhold til det Ethiske og det Ethisk-Religieusesom overskrift Opdragelse i Forhold til det Ethiske
og det Ethisk-Religieuse er blot den, at det Ethiske er udenvidere det Almeen-Msklige, men den religieuse (christelige) Opdragelse maa først meddele en Viden. Ethisk er Msk.Menneske som saadant vidende om det Ethiske, men christeligt er MsketMennesket ikke som saadant vidende om det Religieuse, her maa først en lille Videns Meddelelse – men saa indtræder igjen det samme Forhold som i det Ethiske. Undervisningen, Meddelelsen maa ikke være som om en Viden, men Opdragelse, Indøvelse, Kunst-Underviisning.



Her ligger min Fortjeneste ved Pseudonymerne: indenfor ΧstdChristendommen at have opdaget det Maieutiske.
Man har hidtil fra Slægt til Slægt underviist i det Christelige som i en Viden (detViden, det første Cursus) og saa det næste Cursus igjen som i en Viden.
Samt at have anbragt Jeg'er midt ind i Livet. Thi det mangler vor Tid ganske, at En siger: jeg. Disse Jeg'er er nu rigtignok kun digteriske Jeg'er, men det er dog altid Noget.











Selv føler jeg kun altfor vel Vanskelighederne. Her er ikke tale om en Vildfarelse som man i en HaandevendingHaandevendingen opklarer, og saa er den borte. Her er Talen om Vildfarelse, som have sat sig fast fra Slægt til Slægt, som vi ere opdragne i, ganske voxne sammen, i Kraft af hvilken hele vort Udtryk i Sproget er dannet. HerFor at vil lige det modsatte være Tilfældet, at man, efterat have forstaaet Vildfarelsen, idet det foredrages, i samme Øieblik man vender tilbage til sig selv, ikke mere forstaaer den, fordi Alt Alt, det Mindste og det Største minder om Vildfarelsen og paanøder En den, Intet om det Sande. (det er ligesom med det at Jorden gaaer og Solen staaer.) Jeg selv veed det af egen Erfaring, uagtet jeg saa længe har beskæftiget mig dermed.bl. [4v] er ubeskrevet














At staae – ene ved en Andens Hjælp

og At staae ene – ved en Andens Hjælp–



Det Sidste er det maieutiske Forhold, derfor er ogsaa det Ironiske i Formelen, medens den første Formel er et ligefremt Forhold og et ligefremt Udsagn. Der er derfor heller ingen Grund til at bruge Tankestregen i det første Tilfælde, da det ganske hører sammen. Men det at staae ene – ved en Andens Hjælp, er en Formel for Ironie. Det første Udsagn udsiger Eet, og det efter Tankestregen underskyder ironisk det Modsatte som Forklaringen. At staae ene, er jo ikke at staae ved en Andens Hjælp, men det MaieutiskesMe Hjælp er skjult, og derfor det Ironiske at staae ene – ved en Andens Hjælp. Men skal han staae ene – ved en Andens Hjælp, saa maa han netop ikke have nogen fordeelagtig Forestilling om denne Anden, thi ellers bliver jo denne fordeelagtige Forestilling ham til Hinder i at staae ene.











Saasnart jeg tænker det at meddele, tænker jeg et Fiirdobbelt:
1) Gjenstanden 2) Meddeleren 3) Modtageren 4) Meddelelsen.









1ste Distinction.






Naar der reflecteres paa »Gjenstanden«


    


»Gjenstand«
                                            ingen »Gjenstand«


Videns Meddelelse
                                            Kunnens Meddelelse.



                                                    I Forhold til K.Kunnens Meddelelse gjælder                                                     det, at der ingen Gjenstand er. Hvad                                                     det vil sige. Men det, at der ingen                                                     Gjenstand er, viser at Reflexionen er                                                     og altsaa ogsaa Distinctionen i                                                     Retning af »Gjenstand«, nemlig                                                     negativ i Retning af
              »Gjenstand«,                                                     eller fra »Gjenstand«



                                                                Kunnens Inddeling



                                                    Æsthetisk Kunnen



                                                    Ethisk Kunnen eller Skullen-Kunne



                                                        (hvor der ubetinget ingen                                                         Gjenstand er         )



                                                    Religieus Kunnen eller Skullen-                                                    Kunne



                                                        (hvor der er forsaavidt en                                                         Gjenstand som der i et Første er                                                         en Videns Meddelelse).














2den Distinction.



    





NBNota Bene Denne anden og tredie Distinction er egl.egentlig ikke til i Forhold til Videns Meddelelse, der, som objektiv, ene reflecterer paa »Gjenstanden«, derfor ogsaa tenderer til det Upersonlige. Overalt hvor der reflecteres paa Meddelelsen, Meddeleren, Modtageren, der er ogsaa paa een eller anden Maade en Kunnens Meddelelse, og her tenderes til Personlighed.tilføjet på langs i randen af papiret




    


Naar der reflecteres paa »Meddelelsen«


    







A








»Meddelelsen« i Betydning af »Mediet«






Phantasie-Mediet


Virkelighedens Medium.





Al Videns Medd. er i Phantasie-Mediet. (Mulighed).
Kunnens Meddelelse er i Virkelighedens Medium




æsthetisk Kunnen ikke ubetinget,





ethisk Kunnen ubetinget,





religieus Kunnen ikke ubetinget, forsaavidt her er en Videns Meddelelse.bl. [1v] er ubeskrevet


    







B







reflecteresreflecterers der paa »Meddelelsen«





Directe Meddelelse
Indirecte Meddelelse.




Al Videns MeddelelseMeddeles er directe Meddelelse.
Al Kunnens Meddelelse er indirecte Meddelelse.





1) Æsthetisk Kunnens Medd. er directe Medd, men directe Kunnens Medd, altsaa indirecte Medd.





2) Ethisk Kunnens Medd. er ubetinget indirecte Medd.





3) religieus Kunnens Medd. er forsaavidt directe Medd. som der i et Første er en Videns Medd,Medd. men væsentligen indirecte Medd.









3die Distinction



    





Naar der (i Reflexionen paa Meddelelsen, indenfor Bestemmelsen Kunnens Meddelelse) reflecteres paa








Meddeler




Modtager









A.




Naar der reflecteres ligeligt paa Meddeler og Modtager:




æsthetisk Kunnens Meddelelse




B




Naar der reflecteres overveiende paa Modtageren:




ethisk Kunnens Meddelelse




(Maieutik. Meddeleren gaaer paa en Maade ud, skaffer sig til Side).




C




Naar der reflecteres overveiende paa Meddeleren:




religieus Kunnens Meddelelse




(Meddeleren har Myndighed m: H: t:med Hensyn til den Videns Meddelelse som her er et Første).





















1ste DeelAfsnit







Directe Meddelelse




Videns Meddelelse.



at der reflecteres paa »Gjenstanden«



Dette vises fra den laveste empiriske Viden til den høieste. Altid er det »Gjenstanden«, der reflecteres paa. »Meddeler«
          »Modtager«
          »Meddelelsen« træde ganske tilbage. (Det Objektive).




a

Her forudsættes en Sands hos Modtageren, en Modtagelighed, men hovedsaglig falder Accenten ikkepaa paa Detdet, han har, men paa Det, han modtager: Gjenstanden.
MathematikMathetematik forholder sig fEfor Exempel til Phantasie-Anskuelse
Historisk Viden til Hukommelse.
Philosophisk Viden.


















2den Deel

2det Afsnit









Kunnens Meddelelse.

Inddirecte Meddelelse.







Hvadovenover er slettet
          Capitel I. det vil sige, at der ingen »Gjenstand«
          er.er?




a



Her har »Læreren« Færdighed, Virtuositet.




b

(Dettetilføjet på bl. [2r] er et Problem, som findes antydet paa et Stykke Pap liggende i Piedestalen, hvori ældre Papirer.Piedestalen.)
Om Forskiellen mellem en dialektiskpa og pathetisk Overgang (Springet).
i Videns Meddelelse er der kun dialektisk Overgang (deri det Sande i denN immanente Nødvendighed) i Kunnen isærer især i ethisk Kunnen og religieus er Overgangen pathetisk. (Troen er saaledes den pathetiske Overgang).



c

Loven for Kunnens Meddelelse er: strax at begynde med at gjøre det. Siger den Lærende: jeg kan ikke, saa svarer Læreren: Snik Snak, Du gjør det saa godt Du kan. Dermed begynder Underviisningen. Dens Ende er: at kunne. Men der meddeles ikke Viden.















Capitel I




Kunnens Meddelelse i almindeligere Forstand. æsthetisk Kunnen.
Inddirecte Meddelelse som et Confinium til directe Meddelelse.




a

Her har »Læreren« Færdighed, Virtuositet.



b

Legemlig Færdighed (militair Excercits, at dandse o: s: v.og saa videre)
legemlig-sjeleliglegemlig-Sjel Færdighed at regne fE.for Exempel
de høiere Kunster. fEfor Exempel Skuespillerkunst.












28. Papir 357:4-10, bl. [2v]-[3r]. SK inddrager bl. [3r] til marginalnoterCapitel II



Ethisk Meddelelse. (i strengeste Forstand indirecte Meddelelse).






ethisk Kunnen ell.eller Skullen-Kunne.



I hvilken Forstand her endnu nøiagtigere ingen »Gjenstand« er.c




a

Her har »Læreren«
            Alvor»Alvor.



b

Da Accenten absolut skal falde paa »Du skal«, saa kan her slet ingen Videns Meddelelse være; thi skulde jeg først have Noget at vide, saa er dette »skal« ikke det Første, ikke absolut.


c



Videnskab kan man maaskee banke ind i et MskMenneske; men allerede i Forhold til æsthetisk Kunnen (just fordi der ingen Gjenstand er)Gjenstand) er er og endnu mere i Forhold til det Ethiske (just fordiher her i strengeste Forstand ingen Gjenstand er) maa man banke det ud af ham. Corporalen seer i Bondekarlen ϰατα
            δυναμιν Soldaten, og siger derfor: jeg skal nok banke Soldaten ud af ham. Derimod lærer jo Soldaten en lille Bog som hedder Feldttjenesten, om Underviisning heri, maatte vel Corporalen sige: den skal jeg nok banke ind i ham.tilføjet på bl. [3r]














§ 1.



Om »Situation« og en Situations væsentlige Medhenhøren til ethisk Meddelelse.




a

Underviisning i æsthetisk Kunnen er Meddelelse af Færdighed
i ethisk Kunnen er væsentlig Opdragelse.



Det gl.gamle Græske om hvorvidt Dyden kan læres; her kunde saa maaskee et Par Dialoger af Plato gjennemgaaes.



b




Allerede i Forhold til æsthetisk Kunnens Meddelelse danner jo Læreren og den Lærende en Situation. I Forhold til Videns Meddelelse, hvor Alt er objektivt, er ingen Situation.tilføjet på bl. [3r]














§ 2.



Om »MedietMedierne«



Phantasie-Mediet – Virkelighedens Medium.
Al Videns Meddelelse er i Phantasie Mediet. Kunnens i Virkelighedens, dog æsthetisk Kunnen ikke i strengeste Forstand, men ethisk Kunnen i strengeste Forstand.




a

æsthetisk Kunnen er ikke i strengeste Forstand i Virkelighedens Medium, forsaavidt  dennedet Kunnen ikke skal realiseres i selve det Dagliges Existentielle.



Forvirringen som fremkommer ved at meddele det Ethiske i Phantasie-Mediet. (Det Rhetoriske).












§ 3.



Om »Virkelighedens«»Virkelighed« Situation som væsentlig som egl.egentlig conditio sine qua non for ethisk Meddelelse.
At det Ethiske ikke kan doceres, thi at docere det er at meddele det uethisk.




a

»Virkelighed« er den existentielle Reduplikation af det Sagte. I Virkelighed at lære, at Sandheden udlees o: s: vog saa videre: er, selv udleet og spottet at foredragelære d det. I Virkelighed at lære Armod er, selv fattig at lære det (profiteri
            – i den Forstand at profitere en Videnskab, en Kunst, ikke det at have Profit deraf). Forsaavidt ender al Underviisning i en Art Taushed; thi naar jeg existentielt udtrykker det, saa behøves min Tale ikke hørligen.
Men her seer man Sandhedens Forhold til Virkeligheden. Lad En docerende have 1000 Tilhængere, naar han vil gjøre det Samme til Virkelighed, faaer han maaskee ikke een; de ansee det for »Overdrivelse.«
I Forhold til »Virkelighed« har næsten alle MskerMennesker en Art Vandsky. De ville, at Læreren skal forholde sig til dem som en Svømmelærer, der i en tryg og »stille Time« udvikler for dem i et Værelse Svømmebevægelserne; men naar han siger: lad os saa springe ud, saa sige de Takp.



b




I det »at naae Virkelighed« ligger ogsaa, hvad baade Oldtiden og den oprindelige ΧstdChristendom tænkte paa og exsequerede, at være til for Mængden, at leve og lære paa Gaden. Luther siger ganske rigtigt at egl.egentlig burde der ikke prædikes i Kirker men paa Gaden. Det hele moderne Begreb af en Præst som prædiker i en Kirke er lutter Sandsebedrag, egl.egentlig Digter-Forhold, det Existentielle repræsenteres i det Høieste ved en Forsikkring, »at dersom det fordredes – saa ...« Først naar det EthiskeChristelige og atter det Christelige saaledes gjøres til Virkelighed (og enhver anden Meddelelse er uethisk, altsaa uethisk Meddelelse af det Ethiske) saa fremkommer ogsaa hvad jeg bestandigt taler om: Dobbelt-Faren.tilføjet på bl. [3r]














§ 4.



Om »Reduplicationen«



Har man Lov til at »vinde« MskerMennesker.


at være det man lærer. fulgt af linjeskift Det Existentielle.







a




Ved Reduplicationen forstaaes noget meget mere end hvad der jo gjælder i Forhold til al Underviisning:docendo discimus.tilføjet på bl. [3r]














§ 5.



Om Dobbelt-Reflexion.




a

Den »alvorlige« Meddeler maa netop ikke see alvorlig ud. At see alvorlig ud er ligefrem Alvor, men det er ikke Alvor i dybeste Forstand. Det Alvorlige er, at MeddelerenMeddelereren er alvorlig – og at den Anden bliver alvorlig (og her paa ligger Eftertrykket) men vel at mærke ikke ved det umidd.umiddelbare Indtryk og ved Efterabelse, men ved sig selv – og deri ligger just, at Meddeleren ikke maa see alvorlig ud.












§ 6



Om »Bedraget.«




a




ad
            § 6. »Om Bedraget«tilføjet på bl. [3r]


At »bedrage« hører væsentlig med til den væsentlige ethisk-religieuse Meddelelse. »At bedrage ind i Sandheden«. At det er et Bedrag er ogsaa Udtrykket for Reduplicationen, i hvilken Læreren og den Lærende skilles fra hinanden for at existere deri. Den ethiske Meddelelse ibeg Charakteer begynder altid med at sætte et »Bedrag« imellem, og Kunsten bestaaer da i, tro i Bedragets Charakteer, og det Ethiske tro, at holde Alt ud. Men atter her vil De see Reduplikationen. Thi her i disse Forelæsninger exsequerer jeg det egl.egentlig ikke; jeg viser Dem i ligefrem Form, hvorledes man bærer sig ad, men jeg er ikke i Charakteer; thi saa maatte jeg tillade mig at forholde mig maieutisk til Dema, og det gjør jeg ikke, jeg docerer paa en Maade.


a
bruge lutter indirecte Former.












§ 7.



Om Maieutik.











§ 8.



Om inddirecte Meddelelse, hvorvidt et MskMenneske har Lov til at bruge den, om der ikke er noget Dæmonisk deri.
Herom findes en Mængde i Journalerne fra ifior Sommer.











Capitel III





ethisk-religieus Meddelelse.

(Directe-indirecte Meddelelse)



religieus Kunnen ell.eller religieus
Skullen-Kunne.



Her er et Moment af Viden og forsaavidt en Gjenstand. Men det er blot et Første. Meddelelsen er dog ikke væsentlig Videns men Kunnens Meddelelse. At der er et Videns Moment gjælder navnlig i Forhold til det Christelige, der maa jo foreløbigt meddeles en Viden om Christendom. Men det er blot et Foreløbigt.




a

Her har »Læreren«
            Myndighed
m: H: t:med Hensyn til det Moment af Viden der meddeles.



b

Forsaavidt det Ethiske skulde kunne siges at have en Viden i sig, er det »Selverkjendelse«, men det er i uegentlig Forstand en Viden.














Anhang.




At det Modernes Grundforvirring er, ikke blot at have glemt at der er Noget, som hedder Kunnens Meddelelse, men meningsløst at have forvandlet Kunnen og Skullen-Kunnes Meddelelse til Videns Meddelelse.
Det Existentielle er gaaet ud.




a

Man fortæller om en Borger-Rekrut, der skulde lære at excercere. Underofficeren sagde til ham: De, maa see at holde Dem rank. R:RekrutR: ja det skal jeg nok. U:Underofficeer »ja, og saa maa De ikke tale under Gevæhr. R.Rekrut naa maa jeg ikke det, U:Underofficeerja nei, De maa ikkeikke maa tale under Gevæhr R:Rekrut ja, ja naar jeg bare veed det. Her ligger Feilen hos R.Rekrut, at han i eetvæk vil forvandle en Kunnens Meddelelse til Videns Medd. Men i det Moderne ervar det Feilen, at man har doceret det Ethiske og Ethisk-Religieuseethisk-Religieuse, givet Folk en Viden derom.
Præsten siger: Den ΧstneChristne søger først Guds Rige. Ja, det er godt nok, men om Du og Jeg er ΧstneChristne, at Du og Jeg skal søge først Guds Rige, derom taler han ikke. Videnskab siger: den bliver ikke staaende ved Troen, godt, men om Du og jeg er Troende, atog Du og jeg skal være Troende, derom tales ikke.


















Indledning.




Dersom man concentreret i eet eneste Ord skulde betegne den nyeremoderne Philosophies ForvirringUre især siden den Tid da den, for at minde om et StikordSt forlod Kants »ærlige Vei«, og, om jeg saa tør sige gav de bekjendte 100 Rbd.Rigsbankdaler til for at blive theocentrisk: saa veed jeg intet mere betegnende end at den er uredelig. Og dersom Videnskaben skal være Slægtens Øie, hvilken Forvirring maa der da ikke være i Slægten naar Øiet forvirres. Men skulde man betegne den moderne Tids Forvirring, da veedj jeg igjen intet mere betegnende Ord, end: den er uredelig.
Uredelighed! Dog ønsker jeg strax at gjøre det tydeligt, hvorledes dette skal forstaaes og med hvilken Ret det saa kan siges. Ved Uredelighed tænker man maaskee først paa forsætligtfortsætligt Bedrag. Og i denne Forstand er det egl.egentlig ikke man kunde kalde Tiden uredelig, det er snarere et Spørgsmaal om Tiden ikke i den Grad er forvirret, at forsætligtfortsætligt Bedraga egl.egentlig er gaaet af Brug. Indskrænkede MskMennesker, Romanlæsere, unge Piger i en vis Alder have gjerne en phantastisk Forestilling om, at der i Livet rundt omkring ere saadan skumle Karle, Hyklere, Jesuiter, Forførere o: s: v:og saa videre. DenneDet Forestilling er som oftest Phantasie. En virkelig Hykler er eten meget sjeldent Syn især i disse Tider, thi en virkelig Hykler er eten Charakteer-Msk.  Derimod florerer et andet Art Bedrag, Selvbedraget, hvorom der dog sjeldent tales.
At betegne Selvbedraget som Uredelighed er vistnok sprogligt aldeles i sin Orden. Hykleren kan meget godt gjøre sig selv Rede for sin Uredelighed, men den Selvbedragne er i et Vilderede, og da man aldrig uden Skyld er i Selvbedragets Vilderede med sig selv og om sig selv, saa er det just rigtigt at bruge Ordet Uredelighed herom. Lad os tænke os et hvad man maatte kalde i sig selv forjadsket Individ, der har begyndt  paasy sytten Ting, men Intet fuldført, veed Beskeed om alt Muligt for det Løse men om Intet til Gavns, har 17 Gange fattet ForsætFortsæt for sit Liv og sytten Gange forandret, og ved denne bestandige Jadsken, fordi han dog tillige oprindeligen har været begavet og mange Gange tumultuarisktumualtat arbeidet flittigt, drevet tildrevet det til at kunne tale om alt Muligt, og som oftest saaledes at det ret vel lader sig høre: saa har vi i et saadant Individ et Exempel paa den sørgeligste og forfærdeligste, og dog tilsyneladende saa undskyldeligeunnskyldelige ja saa glimrende Uredelighed.
Et Liv kan være begyndt inden for saa mange Forudsætninger, og derpaastr strax combinere disse i saa uoverskuelige Forviklinger, at det er umuligt at hitte Rede deri: et saadant Liv er ogsaa Uredelighed. Det er i denne Forstand man maa tale om den moderne Tids Uredelighed, og vi kan derfor ogsaa indtil videre sætte et andet et mildere Udtryk isteden: dens
moderne Tids Mangel paa Naivetet. Det er ingenlunde et Tegn paa Modenhed, at man ganske har ophørt at være naiv, endnu  mindre er det en naturlig mskligmenneskelig Existents at man aldrig har været det. Til en sund og redelig Msk.Menneske-Existents hører bestandigt indtil det Sidste et vist Moment af Naivitet.
Dog siger man maaskee, ja hvorledes passer dette paa en heel Generation; Oldtiden var naiv, men det følger af sig selv at den moderne Tid ikke kan være det. Men her staaer vi netop ved den moderne Tids Uredelighed. Den nyeremo Videnskab har villet lære os, og vi have alle kun lært altfor meget af den, at afskaffesætte Indi Individualitets Kategorien og sætte Generationen. Denne πϱωτον
          ψευδος er det der har bragt en Uro, en Hasten ind i Tilværelsen, som gjøret et rædsomt Vilderede uundgaaeligtuud, og forsaavidt ogsaa Uredeligheden. Men hvad der nu lyder som det bittreste Epigram over denne den moderne Tids Uredelighed er, at det netop er denne Tid, der for yderligere at fyre under Forvirringens Kjedel, har hittet paa, at ville have den Fortjeneste at begynde uden alle Forudsætninger. Der er intet Farligere end naar TyvenTyvet udgiver sig for Politiet, intet Farligere end naar en Radical-Cur slaaer feil og træder over i Sygdommens Interesse, Intet farligere end naar En er løben fast i Noget og sigerhan: nu vil jeg gjøre en fortvivlet yderste Anstrængelse for at komme løs, og han saa med denne Fart løber sig endnu fastere. At Forudsætningerne før Hegel  var voxet MskeneMenneskene overhovedet, er klart nok; men saa ved Hjælp af dette grandiøse Foretagende at bringe Forudsætningernes Forvirring til et endnu høiere: det er det allerfordærveligste deels fordi Forvirringen tiltog, og deels fordi man skjulte det for sig selv ved den Indbildning og det Sandsebedrag, at nu havde man engang for alle faaet Bugt med Forudsætningernes Vilderede. Der er vistnok intet Forfærdeligere end naar hvad der vækker Alles Forbauselse som et gigantisken· Arbeide for at hæve Sygdommen – nærer Sygdommen: og Hegels uhyre Anstrængelse for at magte Forudsætningerne var netop paavirket af selve Forudsætningernes TankeDial, var en qvantiterende Tilintetgjørelse, istedenfor en qvalitativ. I Forhold til en Tænkningens Forvirring ved Selvreflexion er Ethik det eneste Frelsende og Ethik forstod Hegel sig netop ikke paa. Men ethvert andet Lægemiddel er kun Sygdommen velkomment, da det nærer den.
Istedenfor at sige om den moderne Tids Uredelighed at den er Mangel paa Naivetet, kunde man ogsaa sige den  er Mangel paa PrimitivitetPrimitiviteten, og dette Ord vil jeg helst dvæle ved.
Dersom jeg vilde tænke mig et MskMenneske, der blev saaledes opdragen, og derpaa levede saaledes hen, at han aldrig fik noget Indtryk af sig selv, men altid levede sammenlignelsesviis: saa er dette et Exempel paa Uredelighed. Og dette er netop Forholdet i den nyere Tid. Generationens Historie gaaer sin Gang, det er sandt, men hver enkelt Individ skulde dog vel have sit primitive Indtryk af Tilværelsen – for at være Msk.Menneske Og som med ethvert Msk.Menneske saa ogsaa med enhver Tænker – for at være Tænker. Men den Tænker, der offrer sin Primitivitet elleller. tilbagedriver den som man tilbagedriver et Foster, forhan værre end i en Fart at blive forstaaet af sine Samtidige, og i en Fart at faae lidt Indflydelse og i en Fart at komme med i Generations-Toget, som nu just gaaer af: han er værre end den Pige som offrer sin Dyd for slet Vinding, og hanvirkelig synder virkelig mod Gud, og han er lige saa  afskyeligt og ligesaadant et UmskeUmenneske, som den Moder, der driver Fosteret tilbage.
See, naar dette er saaledes, saa er Løsnet givet, saa er Uredeligheden løsladt, med hvert Secund stiger Forvirringen. Siden Hegel er det især blevet rædsomt, fordi han opdagede den historiserende Methode, som reent afskaffede al Primitivitet og egl.egentlig blot arrangerer. Hvilken Hasten, hvilken Forvirring som ved et Jordskjælv. Ynglinge, næsten Børn ere vidende om, hvor bedragerisk Alt er, og hvilket Intet det er at være et MskMenneske, hvorledes Alt gjelder om at klamre sig til Generationen, følge med Tidens Fordringer, som dog i eet væk fluctuere. Saaledes bruser ell.eller syder Generations-Livet, uafbrudt, skjøndt det Hele er en Hvirvel, høres Signal-Skud, Klokke-Kimen, som betyder
den Enkelte at  nu, nu i dette Secund, skynd Dig, kast Alt fra Dig, Eftertanke, stille Besindelse, Evighedens beroligende Tanke, ell.eller kommer Du for sildig saa Du ikke kommer med i Generations-Expeditionen, som just nu gaaer af – og da, da, hvilken Rædsel. Ak, ja hvilken Rædsel. Og dog er Alt, Alt beregnet paa at nære den Forvirring denneden vilde Jagts usalige Hasten. Meddelelses-Midlerne blive fortræffeligere og fortræffeligere, der kan trykkes hurtigere og hurtigere, med utrolig Hurtighed – men Meddelelserne blive mere og mere travle og mere og mere forvirrende. Og vover Nogen, baade i Primitivitetens og i Guds Navn, at stemme sig imod da vee ham. Som den Enkelte er greben af Utaalmodighedens Hvirvel for strax at blive forstaaet, saaledes er Generationen herskesyg i at ville strax forstaae den Enkelte.
See det giver Uredelighed; Begreberne høre op, Sproget forvirres, man bekæmper hinanden paa kryds og paa tvert. Lykkeligere Vilkaar kan aldrig gives for alle Vrøvlehoveder, thi den almdl.almindelige Forvirring skjuler over deres Forvirrethed. Det er den gyldne Alder for Vrøvlehovederne.



a
– og Sandheden



b

Det Naive og det Traditionelle;
det Tillærte.



c

saaledes hører der allerede Naivitet til for i enhver Alder af sit Liv at kunne gjøre den socratiske Distinction mell.mellem hvad man forstaaer og hvad man ikke forstaaer.


















Det Primitive
          – det Traditionelle.




Lad os fra et noget fjernere Udgangspunkt see Skridt for Skridt i et crescendo at give en Forestilling om denne Forvirring.
Der var en Tid da der kun var eet lærd Sprog i Europa. Om dette end havde sine Misligheder var det dog et stort Gode. Først og fremmest var derved sikkret at ikke Enhver kunde komme ind i Litteraturen, dernæst, at gjensidigt Communication var gjort let, at der var Haab om en nogenlunde staaende og fast Terminologie i hvilken man igjen hang sammen med Oldtiden, og endeligen at de Aar af et MskesMenneskes Liv, i hvilke hans Primitivitet skal udvikle sig ikke altfor meget overlæssedes med Apparat.
National-Individualiteterne kom til Bevidsthed, Modersmaalet indsattes i sine Rettigheder. Men fra hiin svundne Tid havde man ikke glemt den Idee en europæisk Literatur elleller. en Viden om den europæiske Litteratur. Dette vilde man dog ikke opgive, og nu er Opgaven i det mindste i 4 Potens altsaa 64 Gange saa stor. Først maa der anvendes en Deel af den for Primitivitetens Besindelse bedste Tid til at lære en 3 a 4 Sprog. MenSprog; denne et fremed Sprog lærer man dog aldrig ganske som sitsit Modersmaal, medens derimod enhver i Forhold til det Sprog der er hans Modersmaal troer sig ganske anderledes berettiget til at skalte og valte. (et fælles lærd, men dødt Sprog gjorde derimod Lighed for alle.). Naar man nu vender sig til at gjenfinde og forfølge Begreberne i de Nüancer som de har i saa mange forskjellige  Sprog, saa beriges man naturligviis i en vis Forstand med en overdl.overordentlig Riigdom af Reflexioner – men dette· bliver just Vanskelighedeni Vanskeligheden, thi en constant Terminologie er fra nu af næsten utænkelig. Medens da Meddelelsen voxer i 4 Potens bliver den kun en Forøgen af Forvirringen, thi jo mere der meddeles, naar Intet staaer fast, desto rædsommere bliver Forvirringenden, desto umenskeligereumenneskeligere og overmskeligereovermenneskeligere Opgaven som sættes den Enkelte.
Det var det første Skridt til at udvikle sig extensivt istedenfor intensivt.
Nu gjorde man i Europa den herlige Opdagelse, at der maatte gjøres Noget for at holde Oversigten ved lige. Det vil sige, man indsaae selv at Forvirringen var i Gang, og man haabede saa ved enet ell.eller andenandet Opdagelse, der var i Forvirringens Tjeneste at gjøre Ende derpaa. Tænk Dem et ContoirCollegi, hvor man først holder en Journal, men see den svulmer saaledes opogs, at et nyt Contoir maa oprettes, som fører Register, imidlertid føler man selv at det ikke strækker til, hvad gjør man saa, man opretter et nyt Contoir som fører Register over Registeret o: s: v:og saa videre, og hver Gang man gjør noget Saadant  gjør man det – for at holde Oversigten, men mærker ikke at det med hvert Skridt bliver umuligere og umuligere.
Altsaa nu opkom de lærde Tidsskrifter.
Tidsskrifternes Idee var at hjælpe paa Oversigten; men saaledes blev Tidsskrifterne en selvstændig Litteratur. Denne er nu først og sidst den moderne Tids Ulykke. Tidsskrifterne blive mere og mere ephemære, Tidens Fordringer blive tilsidst Øieblikkets Fordringer. Dag-Pressen slæber saa en Masse MskerMenneskerr med, som staae i intet uden i et sinkende Forhold til Litteraturen. Men denne Masse bliver selvraadig, og tilsidst maa den egl.egentlig Litteratur gjøre den Concessioner. (Det er ganske den samme Strid som mell.mellem Patricier og Plebeier.). MedJournalenDen Tidsskrifterne kom nu ogsaa den egl.egentlig Mellemstab af Forfattere ɔ:det vil sige af Ikkeforfattere op, Folk som saadan til en vis Grad forstaae Alt, men Intet til Gavns, det rædsomste af alle Folkefærd. Dog Journalen har Øieblikkets Magt og Udbredthedens Magt. Gjennem Forlæggerens Penge-Interesse maa saa den egl.egentlig Literatur gjøre Concessioner.  Nu vendes tilsidst Forholdet om. Journalliteraturen afgiver Critiken og skriver for Mængden. Mængden forstaaer ingen Ting og Journalisterne forstaae at skrive for Mængden. Det giver Mismod i den eglegentlige. Forfatter-Litteratur. Forfatteren fortvivler om at trænge igjennem, seer det Lumpne i denne Tingenes Orden, men har ikke Kraft til at holde ud: han skriver Brochurer – for dog ogsaa at komme Øieblikket saa nær som muligt; han udgiver sine Bøger i Hefter; han antyder allerede længe forud hvad han agter at gjøre, for dog at sikkre sig at blive bemærket. Enhver Protestation i den sande Literaturs Navn mod dette Uvæsen hjælper ikke: trodsigt peger Journalisten paa sine Tusinder af Subscribenter, og hans Magt i Øieblikket. Frelsende Udsigt til et næste Øieblik er der hell.heller ikke, thi Journalisten er jo bleven en Type, den enkelte døer men Journalisten døer aldrig, der bliver kun  flere og flere. Man tænke sig det overmenneskelige Arbeide som de allerede udviklede Verdens-Forhold har lagt paa en Forfatter, og saa at han under dette skal see hvorledes TilværelsenTilværelsens forvirres. Alt bliver herskesygt.
Saaledes literairt. Men socialt lige saa. VedLivI d den stigende overfladiske Dannelse og Cultur trænges MskeneMenneskene sammen i de store Stæder. Lige fra den spædeste Barndom faaer MsketMennesket intet Indtrykmere af sig selv. I de store Stæder har man mere Indtryk af en Ko end af et MskMenneske, thi paader gaaer dog Landet gaaer der 2 a 3 Køer ell.eller mere paa eet MskMenneske, men i de store Stæder gaaer der 1000 Msk.Menneske paa een Ko.
Saaledes er den moderne Tids Forvirring; rædsomt slæber den det Traditionelles Masse med sig, Slægten er fanget i Tilværelsens Vilderede som aldrig før. Dette er denne Tids Uredelighed. Skulde jeg mere aandrigt betegne den da vilde jeg sige: den er som Skiørbug
          – og hvilket Middel er herimod? Kun eet: Grønt Primitivitet. Men ikke er hiint uhyre Arbeide med  en artesisk Brøndboring saa vanskeligt som i en saadan Tid at skaffe Primitivitet og at faae den til at trænge igjennem. Det vil kræve Offere, og det vil blive af de piinagtigste Martyrier. Har der altid været MskeneMenneskene det Sophisme saa nær ved Haanden: hvad kan det hjælpe at end Enkelt vil, hvad skal han formaae: o, I Guder, nu er dette Sophisme sat saaledes fast, at det uden mindste Overdrivelse er som Afsindighed under saadanne Forhold at ville troe paa Gud og Primitiviteten, og dog er det just Primitivitet der behøves, altsaa den Enkelte. Og ingen, ingen Prutten; thi lad os tænke det, at eten eminent Ingenium indsaae det, men istedenfor Gud tro at ville bringe Offeret indtil det Yderste, tog feil og vilde i mskligmenneskelig Klogskab gjøre Lidt: Ingen kunde gjøre større Skade end han, netop fordi han var saa nær ved det Sande, og blev blandt alle Sophister den farligste.  Det maa gjøre Indtrykket paa den Enkelte som vil tro paa at kunne trænge igjennem som skulde han blive afsindig; og paa den anden Side Samtiden vil ogsaa opdage det, og vil om muligt anvende Alt for at qvæle ham, ikke Magt, dertil har den ikke Lidenskab, men Dumhed, og Misundelse og Dvaskhed og Haan o: s: v:.og saa videre




a



Føier man nu her til en ny Potensation at Alt hvad der før blot var Medium nu er blevet Videnskab (Sproget er bleven Videnskab – det N. T.Nye Testamente er ikke mere Medium men critisk gjort dialektisk paa alle mulige Maader o: s: v:og saa videre, ato: s: v:og saa videre) saa faaer man en Fore saa en comparativ Videnskab igjen opkommer der behandler Forholdet mell.mellem disse Videnskaber om Medierne) saa faaer man enom Forestilling om det overmskligeovermenneskelige Arbeide.skrevet på langs



















1ste Forelæsning.




#a



Ikke uden mange Betænkeligheder og megen Betænkelighed begynder jeg dette Foretagende. Jeg tænker herved ikke blot paa, hvad vel enhver Docent vil tænke paa, om det nu skal lykkes ham attil tilfredsstille Tilhørerne, sig selv og GjenstandenSagen ganske i Almindelighed taget. Nei, justjeg tænker strax hele Sagen, og fordi jeg væsentligen vil komme til at beskæftige mig med at fremstille den Art Meddelelse, hvorom det enten ubetinget ell.eller dog betingelsesviis gjælder, at der ingen Gjenstand er – at dette dialektisk er saaledes, og hvad derideraf følger dialektisk ligger, hvad deraf dialektisk følger er just Totaltanken i disse Forelæsninger – kommer jeg strax til at tænke paa, om det, at jeg fra et Catheder nu vil begynde at foredrage Det, jeg agter at foredrage, om dette ikke er i Modsigelse med Det, jeg vil foredrage. Det vil sige, jeg har det nærværende, er derved opmærksom paa, hvad jeg agter at foredrage: at til at erkjende især ethisk og ethisk religieus Sandhed hører en Situation, og saaledes ogsaa til at meddele ethisk og ethisk-religieus Sandhed – og nu er Betænkeligheden den: er Cathederet den adæqvate Situation. Jeg har  det nærværende og er derved opmærksom paa hvad jeg agter at foredrage: at detb at erkjende ethisk og ethisk religieus Sandhed er existentielt at reduplicere det Erkjendte
          – nu er Betænkeligheden den: indeholder da et Foredrag ex cathedra en Reduplication, kan det indeholde en saadan Reduplication. Betænkeligheden er dener,, om nu hele Foretagendet selv existentielt reduplicerer Alt, hvad jeg har at sige, saa jeg ikke ip en enkelt Forelæsning kommer til at handle om hvad Reduplication er og dens Medhenhøren til ethisk og ethisk-religieus Sandheds-Erkjendelse og Sandheds-Meddelelse; men at hele Foretagendet reduplicerer hvad der vil blive foredraget.
cDog nok herom. Forøvrigt agter jeg at benytte denne Time til nogle enkelte Bemærkninger det Hele Foretagende og mig i Almdl.Almindelighed vedkommende.
For det Første udbeder jeg mig Deres Opmærksomhed for en Bemærkning, jeg længere har følt Trangtrang til, jeg der dog formdl.formodentlig er de Fleste af Dem  bekjendt som Forf.Forfatter Hvad der i Livet ansees for Stolthed kan ogsaa være Gudsfrygt; det kan være Gudsfrygt, mere siger jeg ikke. Lad mig oplyse dette saaledes. Enhver vil dog vel være enig med mig i, at et MskMenneske. er Gud forpligtet at fremstille Sandheden i den sandeste Form. Godt. Men nu vil det for ethvert Msk.Menneske gjælde, at i samme Grad som han har Evne til at gjøre Sandhedens Form sandere – naar han saa gjør det: i samme Grad vil han vinde Færre. (Dette oplyses ved at vise Forskjellen mell.mellem ethisk-religieus Sandheds Meddelelse i Mulighedens Form og i Virkelighedens Form
ell.eller at gjøre dendet til Virkelighed – dog ganske kort; thi det vil jo paa sit Sted blive udførligere udviklet). Dersom nu et Msk.Menneske ikke har et væsentligt Guds Forhold ikke har det dagligt, nærværende: saa lader han sin Klogskab raade. Han siger: det kan ikke føre til Noget; Kjendskab til det praktiske Liv lærer mig, at jeg maa slaae af. Saa slaaer han af, bruger den mindre  sande Form, siger det Samme men i den mindre sande Form – og vinder Mange. Har han derimod et væsentligt Guds-Forhold, da vil det forekomme ham, som sagde Gud til ham: Dumme MskMenneske, hvad bilder han sig ind, vil han spille Forsyn, see han blot at gjøre sin Pligt, ganske nøiagtigt. Ethvert Sandhedsvidne, der er blevet miskjendt af sin Samtid, haardt dømt, vel endog ihjelslagen, har oplevet denne Collision: han har havt det i sin Magt ved at give Sandheden en mindre sand Form, tilsyneladende sigendesige d det Samme at gjøre Lykke i Verden, at vinde MskMenneske
          – og Gud ubetinget lydig, udtrykkende, at Guds Forsyn skal raade og ikke hans Klogskab være Forsynet, at blive miskjendt og dømt. Altsaa han  slaaer ikke af, han strammer og saa stærkt han kan – selvfølgeligt, han vinder saa godt som Ingen og bliver anklaget for Stolthed. De vil her strax kunne faae et Exempel paa Reduplikation. Naar jeg siger, hvad jeg her har sagt, saaledes, til en Forsamling og saaledes: saa rører det maaskee endogsaa Een og Anden, og hvorfor? Fordi dette er ligefrem Meddelelse, jeg reduplicerer ikke, jeg exsequerer ikke, hvad jeg foredrager, jeg er ikke hvad jeg siger, jeg giver ikke det her Fremstilledefremstillede Sande den sandeste Form, saa jeg existentielt er det Sagte: jeg taler derom. Saasnart jeg exsequerer det, existentielt reduplicerer, saa støder jeg fra: og Een og Anden siger: det er Stolthed. I det ene Tilfælde betroer jeg Andre, at jeg er raadvild, beknyttet mell.mellem To, om jeg absolut, ubetinget skal holde mig til Gud, elleller.  jeg skal rette mig efter dem – dette er allerede Indrømmelsen, som viser, at jeg ikke ubetinget holder mig til Gud – og Een og Anden, ell.eller rettere Mængden synes godt derom. I det andet Tilfælde gjør jeg Alvor af ubetinget at holde mig til Gud, giver altsaa det Sande, der er mig forundt at forstaae, den sandeste Form: og Mængden siger: det er oprørende Stolthed. Thi hvad er Grund-Forvirringen i det moderne Liv paa alle Punkter andet end denne: at man i al Sandheds-Meddelelse gjør MskeneMenneskene til Instantsen, istedetfor at Gud er Instantsen, især da i Forhold til ethisk-religieus Meddelelse. Derved har man  givet den hele ethisk-religieuse Meddelelse en forkeert Form; man er aldeles forvænt med, at skal der slaaes af, da maa det være i Retning af Guds Fordringen, og skal der gjøres Indrømmelser, da i Retning af MskMenneske-Instantsen.
OgOuden indryk da Dette er saaledes, og i saa mange mange Tider har været saaledes, kan det saa let ja er det ikke til at undgaae, at der tages feil i Livet, at Det ansees for Stolthed som maaskee er Guds-Frygt. Det har jeg villet minde om. Der vil i Forelæsningen selv vistnok komme de Tilfælde, hvor det var mig muligt, at vinde Dem mere forved min Fremstilling, vedmen hv at slaae lidt af paa Formen, men hvor jeg ikke tør det – og strax vil maaskee Een og Anden dømme mig og finde det sært ell.eller stolt. Men jeg har en  anden Tvivl; jeg har tvivlet, om jeg endog blot har Lov til at sige dette, hvad jeg her siger, om jeg har Lov til at sige, at det er af Frygt for Gud, jeg gjør hvad jeg gjør. Thi allerede dette er dog et Forsøg paa at gjøre MskeneMenneskene til Instantsen, at formilde dem, saa de fare lempeligere med mig. Medens den ubetingede Lydighed vel vilde være: ikke at sige et Ord deromom, men at handle. Og i Sandhed dersom et Msk.Menneske troende i hvert Minut kunde fastholde at Gud er ham ganske nær: saa vilde han ogsaa gjøre saaledes. Men saasnart det er En, som var Gud langt borte, og man maa hjælpe sig selv: saa giver man strax efter; og er Gud uendelig langt  borte, ja saa gjør man, i moderne Stiil, udenvidere MskeneMenneskene til Instantsen.
Altsaa hvad der i Verden ansees for Stolthed det kan være Guds Frygt.
Dernæst ønsker jeg ganske korteligen at give Dem en Forestilling om, hvad De kan vente af disse Forelæsninger, forForelæsninger, deels for om muligt at forebygge de altfor mange og i altfor høi Grad skuffede Forventninger, deelsForelæsninger, at om muligt at gjøre Dem modtageligere for Indtrykket,Indtrykket. og i ethvert Fald for dog om muligt at forebygge de altfor mange og i altfor høi Grad skuffede Forventninger.
Et Catheder-Foredrag i strengestestrengere Forstand vil det ikke blive, skulde det i denne Henseende ligne Noget, vil det stundom meest ligne et physisk Foredrag, hvor der tillige vises Experimenter. Jeg vil stræbe af og til at lade det Fremstillede skee for Dem, en enkelt Gang vil jeg maaskee tillade mig ganske  svagt at benytte Dem til mere scenisk paa en Maade at tage Partes med i Udviklingen; hvortil jeg forud udbeder mig Deres Minde. – Foredraget vil søge saa vidt muligt at gjøre Alt nærværende, om muligt at bibringe Dem Indtrykket af, at De paa een Gang have de meest modsatte Tanker. Det vil derfor ikke have det strengere Catheder-Foredrags Jævnhed, der finder et bestemt Sted, hvor hvert Enkelt afhandles, om hvilket der saa hverken før ell.eller senere tales. Nei Foredraget vil bestandigt, om jeg saa tør sige, være plaget af en Erindring om hvad der paa andre Punkter er blevet sagt, Reflexioner ville stadigt gjennemkrydse det beregnede paa at erindre om det Tilbagelagte og det Tilkommende, for om muligt at vedligeholde Indtrykket af Alt er nærværende  paa een Gang, hvad vel i en vis Forstand mere end det almdl.almindelige Catheder-Foredrag kan bidrage til at holde Tilhøreren opmærksom, men hvad maaskee ogsaa kan forstyrre og trætte, stundom næsten gjøre ham vred. Meningen er naturligviis ikke, at jeg i eetvæk vilde vedblive tumultuarisk ell.eller kaleidoskopisk at blande alle de enkelte Tankebestemmelser imellem hinanden, saa der ikke successive kom det Sted, hvor hver enkelt Tanke-Bestemmelse fandt sin nøiagtigere og udførligere UdviklingB; Meningen er blot, at ethvert Punkt om muligt vil bærebære Mærket af, hvad der er sagt paa de andre Punkter, Alt for om muligt uafbrudt at tilveiebringe det Nærværendes Samtidighed. Intet vile blive at betragte som saaledes fuldkomment færdigt, at der ikke mere skulde være Tale ell.eller Erindring derom, tvertimod vil Hentydninger dertil ligefrem ell.eller ved Modsætning stræbe at bringe det i Erindring, og i ethvert Fald, vil, om muligt, den Maade, paa hvilken der tales om det Næste, indirecte være en Tale om Det, som  er færdigt. At jeg har sat mig dette til Opgave, vil De vel ogsaa selv indsee, er ikke besynderligt. Thi det Hele jeg agter at foredrage er een Tanke, og jeg vil ikke anbringehar ikke det allermindste lærde Apparat.
Ligefremmere Meddelelse (hvad derved er at forstaae og ved Modsætningen: inddirecte Meddelelse vil blive udførligt angivet i Foredraget selv) ligefremmere Meddelelse vil det blive, medens Gjenstanden for en stor Deel er: om den indirecte Meddelelse, ell.eller om Detden, som væsentligen kun kanf meddeles i indirecte Meddelelse. Hvad der i strengeste Form kun kan meddeles i Virkelighedens Situation og i Charakteer (indirecte Meddelelse) betræffende det vil jeg her i en ligefremmere Form vise Dem, hvorledes det gaaer til, i ligefrem Meddelelse gjøre Dem opmærksom paa den indirecte Meddelelse.
Alvor skal Foredraget ikke komme til at mangle, men Alvorens Art vil, hvad der ligger i Forholdet selv, blive en anden end det strengere Catheder-Foredrags. Det strengere Catheder-Foredrag ansees vel i Almdl.Almindelighed som egl.egentlig Alvor. Det er det ogsaa i Forhold til fEfor Exempel at meddele Mathematik, Philologie, Historie, philosophisk Videnskab o: D:og Deslige, kort ganske rigtigt i Forhold til Det, der pleier at foredrages ex cathedra. Men i Forhold til det Forskjellige er Alvoren ogsaa et Forskjelligt, og jeg indrømmer jo villigt, at det ogsaa er uden for Ordenen at jeg foredrager hvad jeg har at foredrage, ex cathedra. Alvor i Forhold til ethisk og ethisk-religieus Meddelelse, der i en vis Forstand egl.egentlig ikke kan meddeles ex cathedra, er en ganske anden. Det Ethiske og Ethisk-Religieuse skal meddeles existentielt og i Retning af det Existentielle. Den correcte Alvor vili Forhold hertil vilg indeholde megetendog mere af det Ironiske og hvadal dertil hører end jeg tør indrømme Foredraget i disse Forelæsninger. De Fleste vilde vel derfor den egl.egentlig correcte Alvor især i Forhold til ethisk Meddelelseog ethisk religieus forekomme aldeles som Spøg, og naar galt skulde være, vilde De maaskee finde, at der dog var nogen  Alvor i Foredraget i disse Forelæsninger.h Men saaledes forholder det sig dog ikke. Foredraget vil indtage omtrent en Mellemtone mell.mellem det strengere Catheder-Foredrag og den idet, strengeste Forstand Alvor i Forhold til ethisk Meddelelsereligieus, hvilket ikke kan være anderledes, saasnartnaa jeg skal foredrage ex cathedra. I deenkelte af af mig udgivne pseudonyme Bøger er Alvoren strengere, og det just paa dedet Steder, hvor Fremstillingen vil forekomme de Fleste som lutter Spøg. Dette er, saavidt mig er bekjendt, hidtil aldeles ikke blevet forstaaet; maaskee skal det lykkes mig ved den Art Foredrag, jeg her agter at bruge, at bidrage Noget til, at hiint bedre kan blive forstaaet. MenDe, som sagt, det naaes ikke derved, at dette Foredrag er mere alvorligt, men just derved, at det har mindre af   dendet strengere Alvor.
En Undskyldning maa jeg vel gjøre for den Maade paa hvilken jeg bruger »Jeg« i disse Forelæsninger. Dog maa jeg tilføie, at hvor villig jeg end er til at gjøre denne Undskyldning, saa er det fra mit Standpunkt en Accommodation. I mine Tanker er det min Svaghed og Ufuldkommenhed, tildeels en Affølge af at jeg sukker under Vægten af det Herkomliche, at jeg ikke dristigere vovervove at bruge mit jeg. En af det Modernes Ulykker er just den, at have afskaffet »Jeget«, det personlige jeg. Just derfor er ogsaa den egl.egentlig ethisk religieuse Meddelelse som forsvunden af Verden. Thi den ethisk-religieuse Sandhed forholder sig væsentlig til Personlighed, kan kun meddeles af et Jeg til et Jeg. Saasnart Meddelelsen her  bliver objektiv, er Sandheden blevet Usandhed. Til Personligheden er det vi skal. Og jeg anslaaer det derfor som min Fortjeneste, at jeg ved at anbringe digtede Personligheder, der sige: jeg, midt i Livets Virkelighed (mine Pseudonymer) har bidraget til omat vænne · muligt at vænne Samtidige til atter at høre et Jeg, et personligt Jeg (ikke hiint phantastiske rene Jeg og dets Bugtalen) tale. Men just fordi hele Verdens Udviklingen har været saa fjernt som muligt fra denne Anerkjendelse af Personlighed, maatte det gjøres digterisk. Den digteriske Personlighed har bestandigt etet Noget, som gjør ham taaleligere for en Verden, der aldeles  er afvant med at høre et Jeg. Og videre naaer jeg vel aldrig. Jeg drister mig vel aldrig til at bruge ganske ligefrem mit eget Jeg. Men dette er jeg forvisset om, at den Tid vil komme, da der staaer et Jeg op i Verden, som udenvidere siger jeg, og taler i første Person. Først han vil ogsaa ret i strengeste Forstand meddele ethisk og ethisk-religieus Sandhed.
Vilde Nogen spørge mig, hvorledes jeg betragter disse Forelæsninger i Forhold til hele min Stræben qua ForfForfatter. saa vilde jeg svare: jeg betragter dem som en fornøden Given-efter, for hvilken jeg mener at bære et Ansvar.De ville erindre, hvad der blev foredraget i Begyndelsen af denne Time, at ethvertt Msk.Menneske er Gud forpligtet, i Forhold til det Sande, han har forstaaet, naar han vil meddele det, at meddele det i den  sandeste Form. Synes det ham da, at han ingenhan, Virkning frembringer derved, saa kan det maaskee være hans Pligt i det mindste forsøgsviis at vælge en anden Form, men maaskee er det ogsaa kun en Utaalmodighed af ham, at han for hurtigt forlanger at see Virkning, istedetfor at troe. Et Ansvar paadrager han sig derfor; og hans Pligt blev det i ethvert Fald, dersom han nu ved den anden Form han valgte hurtigt frembragte en stor Virkning, da at passe paa at huske, at her er et NBNota Bene ved, da det jo var fordi han brugte den mindre strenge Form. I Forhold især til ethisk tildeels ogsaa i Forhold tilog ethisk-religieus Sandheds-Meddelelse er den indirecte Meddelelse den strengeste  Form. Dog kan en ligefremmereligefrem Meddelelse, der gaaer ved Siden deraf, ogsaa være nødvendig for at understøttelede Opmærksomheden hvad den selv i en anden Forstand understøttes af. Dette har jeg forstaaet lige fra min Forfatter-Virksomheds Begyndelse. Med Pseudonymerne fulgte derfor bestandig ligefrem Meddelelse i Skikkelse af opbyggelige Taler, og i de sidste Par Aar har jeg næsten udelukkende brugt ligefrem Meddelelse. Og disse Foredrag ere atter i den ligefremme Meddelelse.i Men i strengere Forstand en Docent er jeg ikke; det vil ogsaa være altfor satirisk: en Docent – i ethisk religieus Meddelelse ɔ:det vil sige i Det, som hverken kan ell.eller skal doceres, fordi det ikke maa blive Videnskab, men skal forholde sig til Existents. Skulde jeg kalde mig selv Noget, vil jeg snarest sige,  at jeg er en Art Lærer i antik Stiil; og dersom et Auditorium var tilbøiligt dertil, skulde jeg ikke have Noget mod stundom at forvandle Foredraget til Samtale.
Men hvor mange og hvor store og hvor dialektisk forviklede Vanskeligheder, der ere forbundne med dette Foretagende, det troer jeg jeg tør sige at jeg veed. Og Eet troer jeg, jeg med Bestemthed tør love Tilhøreren, at han, hvis han vil skjænke mig sin Opmærksomhed, ved Slutningen af disse ForelæsningerForelæsninger, skal være blevet  opmærksomopmæk paa og bekjendt med Vanskeligheder, som ikke saaledes tidligere have været til for ham. Dette synes lidet Fristende – især i Forhold til hvad derj ellers loves og bebudes ex cathedra
          – og dog er det maaskee alligevel Fristende og Begeistrende; thi som en Pseudonym har sagt: vanskelig maa Opgaven gjøres
          – thi kun Vanskelighed begeistrer den Høihjertede, eller som han udførligere siger det: det vor Tid behøver, er en redelig Alvor, der kjerligt freder om Opgaverne, der ikke ængster MskeneMenneskene til at ville forraske sig i det Høieste, men holder Opgaverne unge og skjønne og deilige at see til og vinkende for Allealle og dog derhos vanskelige og begeistrende for de Ædle; thi den ædle Natur begeistres kun ved det Vanskelige. M: H:Mine Herrer, hvor turde jeg saa være saa uhøflig at mistvivle om, at det skal lykkes mig at begeistre Dem – thi Vanskelighederne, dem har jeg paa rede Haand.




a

#



Lykkelig i en vis Forstand Den, der udenvidere forholder sig til en given Tids Videnskabelighed, derDe blot har at læse og studere det Givne, derpaa fremstiller det paa eet eller andet Punkt berigtiget ved sin Tænkning for Andre, som strax gaae ind derpaa, da de væsentligen forholde sig til den samme Tanke-Gang og Betegnelses-Maade. Lykkelig er han i en vis Forstand. Han er ganske fritagen fra hvad jeg vilde kalde Sinkeriets Qualer, som ere forbundne med den primitivereprimitive Tænkning, der først holder længe ud i stille Grunden, isoleret fra Begyndelsen af, uden Tilhold i det Givne, i Mismod ofte Fortvivlelse nær bekymret bemærkende, hvor let det gaaer for Andre at meddele og blive forstaaet; og naar den saa endelig er kommet saa vidt, at den mener at kunne forsøge at meddele sig, saa strax ved det første Ord den siger, at være fordømt til at bære det Afstikkende, det Særes kjedsommelige Mærke, som gjør MskeneMenneskene utilbøilige til at indlade sig dermed, fordi det Afstikkende og Sære enten strax er dem nok til Tegn paa, at det Intet er, ell.eller nok til Tegn paa, at her vilde kræves en vis Resignation og en vis Anstrengelse, som man maaskee ikke har Lyst til.
Til disse ulykkelige primitivere Tænkere regner jeg, om man saa vil, desto  værre mig selv. At det er saa, vil De, m: H:mine Herrer, desto værre vel strax forvisse Dem om, blot ved de første Ord i dette første, Indlednings Foredrag. Men sandeligen, jeg tør vidne om mig selv, at jeg gjennem en Række Aar har med stor Taalmodighed holdt ud at tænke, jeg beder Dem, m: H:mine Herrer, at have Taalmodighed med i nogle faae Timer.


b
i Sandhed


c
Dette kan i en vis Forstand tjene til at rive Dem ind in medias res, fordi Betænkelighederne forholde sig til det hele Foretagendes Total-Tanke. Der vil ogsaa senere mere end een Gang komme det Punkt, hvor De selv villevil blive opmærksomme paa Misligheden, som har foranlediget mine Betænkeligheder; da ville De erindre, at jeg selv strax første Dagsåledes også Pap.[var den] første, der har gjort opmærksom derpaa.



d

Det ikke at være bange for Msk.Menneske (og det at gjøre Msk.Menneske til Instantsen er ret egl.egentligen Udtrykket for Msk-FrygtMenneske-Frygt) hvad der ansees for Stolthed, det kan jo ogsaa være en endnu større Frygt for Gud, fordi det er en Saadan, som sagde Gud til ham: hvor tør Du understaae Dig at være bange for Msk.Menneske, vil Du blot behage at være ene og alene bange for mig. Er det ikke som naar en Fader siger til sitsin Barn: hvor tør Du understaae Dig, at være bange for Dine Kamerater, vil Du blot see, at Du  ene og alene er bange for mig. Deraf følger ikke, at Barnet dog alligevel ikke er bange for Kameraterne, men han tør ikke udtrykke det – af Frygt for Faderen. Strenge Opdragelse! Kameraterne blive vrede paa ham og sige det er Stolthed, og lade vel ikke hans Stolthed ustraffet, ak og saa er det af Frygt for Faderen han ikke tør være bange for dem!


e
selv efter at have fundet sin udførligere Fremstilling


f
ell.eller tildeels kun kan


g
(absolut i Forhold til ethisk Medd., tildeels og i Forhold til ethisk-religieus Meddelelse)især i Forhold til ethisk Medd., tildeels og i Forhold til ethisk-religieus Meddelelse,forovenover er tilføjet og slettet vil blot at nævne det


h






Anm
Anmærkning






Om det Ethiskeethisk Meddelelse gjælder det nemlig ubetinget, at det kan ikke doceres. Det docerende Foredrag handler om en Gjenstand – og ethisk gjælder det just, at der ingen Gjenstand er (herom i selve Foredraget). Om denne Gjenstand tales der. Men Foredraget selv er ikke existentielt Udtrykket for, at Læreren existerer deri, ei hell.heller foranlediger Foredraget Tilhørerne til at existere deri. Dog om alt Dette i ForelæsningerneForedr selv.


i



(og ere i een Forstand at betragte som en endnu større Given efter.)

og ere i een Forstand at betragte som en endnu større Given efter.






j



i disse Tider



philosophice


















2den Forelæsning






Videns Meddelelse


og


Kunnens Meddelelse.




Her som allevegne føler jeg mig forladt med min Tænkning. I hvilkensomhelst Retning næsten jeg vender Øiet træffer jeg paa: Videnskaber. Forsaavidt jeg kan bedømme, seer jeg, at disse, hver især, ere overordl.overordentligt udviklede, næsten overalt et uhyre Apparat, som atter og atter gjennemarbeides og omarbeides.
Men jeg finder ogsaa overalt, at det man beskæftiger sig med, er det Hvadhvad, der skal meddeles.
Derimod hvad der beskæftiger mig, det: hvad det er at meddele, derom veedovenover er tilføjet og slettet er der ingen jeg egl.egentlig ikke at have læst det MindsteMindste,  i den nyere Tids Frembringelser, ei hell.heller har jeg hørt nogen tale derom. Først langt tilbage, i Oltiden, væsentlig i Grækenland finder jeg, at man har beskæftiget sig med dette Problem.
Det Moderne har – og dette anseer jeg for en af dets Grund-Skader –Grund-Skader – gjort alt Objektivt,Grund-Skader – gjort alt objektivt, afskaffet Personlighed, og gjort alt Objektivt. Man kommer derfor ikke til at dvæle ved Tanken om hvad det er at meddele, men man haster strax til det hvad, man vil meddele. Og da vel næsten ethvert saadant Hvad endog blot for det første Øiekast viser sig at være noget saare vidtløftigt, saa bliver der da endnu mindre i Tidens Fremgang Leilighed til ell.eller Plads for den Overveielse hvad det er: at meddele. En Philosoph, en Dogmatiker, en Præst o: s: v:og saa videre, de begynde alle strax med det Hvad, de ville meddele,  med Studier og Forarbeider i Retning deraf. Og da der som sagt overalt er et uhyre Apparat, overvælder dette dem næsten, og i ethvert Fald faae de snart en stor Mængde at meddele.
De ere, for at erindre om et Udtryk fra forrige Time, »lykkeligen frelste fra Sinkeriets Qvaler.«
Naar Alt istedetfor at blive objektivt bliver personligt, saa begynder Sinkeriet. Og naar Alt bliver personligt, saa falder ogsaa strax Accenten paa: hvad det er at meddele.
Dette er atter en Skjebne, som hviler over den primitivere Tænkning: at den tager sig saa fattig ud. Tillad mig at tage mig selv. Jeg veed ogsaa saadan hvad enhver lærdere Dannet veed om China, den østerlandske Philosophie, denGræ græske Philosophie,  den moderne fra Cartesius til Hegel, den nyeste tydske fra Kant til Fichte junior. Vil jeg nu tale derom, saa har jeg en stor Mængde at sige.
Men dette Sinkeriets Problem, hvad det er at meddele, hvorom der slet ikke er skrevet Bøger, ja det tager sig saa fattigt ud. Det tager sig ogsaa fattigt ud, naar En istedetfor at foredrage Staternes og MskslægtensMenneskeslægtens Historie, faaer den snurrige Idee, at beskæftige sig med det Problem, hvad det er at være MskMenneske, om vi virkelig ere MskerMennesker, om jeg og Du virkelig er et Msk.Menneske
Det er en Skjebne, der hviler over den primitivere Tænkning, at den bliver hængende i visse fundamentelle Spørgsmaal, som ell.eller ordentligen i den Grad antages at være givne, at det ikke falder noget Msk.Menneske ind at dvæle derved. Det Primitive er, saa langtfra hvad man skulde troe, at det var foran andre  MskerMennesker, at det bestandigt er langt bag ved. Lad os tage Exempler af andre Forhold. Et MskMenneske, i hvem der ikke er megen Primitivitet, han vil vel komme til at betænke det Spørgsmaal, hvilken Pigeaf han skal gifte sig med; han vil mene, der er et Valg, og Sagen er, hvilken Pige? Den Primitivere vil maaskee i den Grad fordybe sig i det Spørgsmaal, om hvad Realitet det har at gifte sig, at han aldrig bliver gift. Et Msk.Menneske, der ikke har megen Primitivitet, vil maaskee betænke, hvilkenhvilket Embedsstilling, han skal søge, ell.eller hvis han har valgt en bestemt Cariere, da fEfor Exempel, hvilket Kald han skal søge, om i Jylland elleller i Fyen elleller i Hovedstaden. Den Primitivere vil maaskee i den Grad fordybe sig i det Spørgsmaal, om denne Tilværelses Maade er den for Msk.Menneske væsentlige, at han  aldrig faaer noget Embede. En, i hvem der ikke er megen Primitivitet, vil formdl.formodentligmaaskee antage, at det følger af sig selv, at han er Christen, og nu beskæftige sig med det Spørgsmaal om at ordne Kirkens Forhold. En Primitivere vil· maaskee i den Grad fordybe sig i,sig, om han skal antage Χstd.Christendommen
ell.eller ikke, at han ingen Tid faaer til at reformere Kirken. Tag det Høieste. Hvorledes vilde det vel i Livet gaae Den, som blot nogenledes gjorde Alvor af ΧstdsChristendommens Befaling først at søge Guds Rige. Mon han ikke snart vilde komme til at staae som forladt og uendelig langt, langt bag ved alle Andre! Thi de Andre de gribe til–, hver tager Sit af det Endelige, og tager altsaa formdl.formodentlig det først, men han den stakkels gudelige Sinkepeer, han fordyber sig  mere og mere i dette først Guds Rige. Og selv om han ikke griber Guds Rige, det vil altid have til Følge, at hans Liv bliver forsøgt i det Christeliges Anfægtelser; thi snart, snart vil han staae spottet, ynket, udleet, han som Ingenting blev – og det bliver man ganske sikkert ved for Alvor først at søge Guds Rige – og Ingenting vandt, intet Endeligt nemlig – og det kan han være ganske sikker paa, hvis han gjør Alvor af først at søge Guds Rige –. Men Dette først at søge Guds Rige er dog ret egl.egentligen Primitivitet.
Men som det er detden Modernes Grund-Skade at gjøre alt objektivt, saa er det den moderne Tids Grund-Ulykke, at den mangler Primitivitet.c Og deri  ligger hvad jeg vilde kalde den moderne Tids Uredelighed.Uredelighed; Det er unægteligt det Beqvemmeste og Tryggeste, overalt at slutte sig til det Traditionelle, at gjøre som de Andre, mene, tænke, tale som de Andre, og jo før jo hellere gribe efter de endelige Formaal. Men Styrelsen har aldrig været af den Mening, at dette skulde være saaledes. Enhver mskligmenneskelig Existents skal have Primitivitet. Men den primitive Existents indeholder altid en Revision af det Fundamentelle. Dette seer man allertydeligst paa et primitivt Genie. Hvad er etBetydning af primitivt Genies Betydning? Det er ikke saa meget at bringe noget absolut Nyt frem; thi der er egl.egentlig ikke noget Nyt under Solen, som det er at revidere det Almene-MskligeAlmene-Menneskelige, de fundamentelle  Spørgsmaal. Dette er i dybeste Forstand Redelighed. Og ganske at mangle Primitivitet og altsaa det Reviderende, ganske uden videre at tage Alt som given Skik og Brug,d altsaa at unddrage sig Ansvaret for at man gjør ligesaa: er Uredelighed.
Og saaledes anseer jeg det ogsaa for en Uredelighed, at det Spørgsmaal slet ikke er kommet frem: hvad det er at meddele.
Betræffende dette fattige Spørgsmaal agter jeg nu at gaae saa eenfoldigt tilværks som muligt.
27. Papir 356, bl. [1r] Saasnart jeg tænker det at meddele, tænker jeg et Fiirdobbelt: 1) Gjenstanden, 2) Meddeleren 3) Modtageren 4) Meddelelsen.
Ved Hjælp heraf skal jeg nu vise Dem hele Structuren i Foredragene;Foredragene.e
HovedsagligNaarmed linjeskift deler jeg saaledes enten reflecteres der paa Gjenstanden eller paa Meddelelse. Denne Distinction er afgjørende for hele mit Forehavende, da jo, som udviklet blev, dette just er det Modernes Grund Feil at man overalt beskæftiger sig med det Hvadhvad man skal meddele – ikke med:medium hvad Meddelelse er.
ReflecteresReflectereses der paa Gjenstanden, saa har vi Videns Meddelelse.
Er derder der derimod ingen »Gjenstand« (hvorledes dette er at forstaae bliver at udvikle) saa der altsaa ikke kan reflecteres paa Gjenstanden, men der reflecteres paa Meddelelsen saa har vi i Modsætning til Videns Meddelelse: Kunnens Meddelelse.
Og dette er igjen det Modernes Vildfarelse, aldeles at have glemt at der er en Meddelelse til som hedder Kunnens Meddelelse, at man ganske har afskaffet den, ell.eller vel endog meningsløst meddeelt hvad der skal meddeles som Kunnen som Viden. (alt Dette bliver at udføre).
Vi gaae nu videre i nærmere Bestemmelse af Kunnens Meddelelse. Og egl.egentlig er det derom, at hele Foredraget handler, Complementet til det Moderne, der ganske har glemt dette.




Kunnens Meddelelse.




Naar der i Reflexionen paa Meddelelsen reflecteres ligeligt paa Meddeler og Modtager, saa har vi i almdl.almindelig Forstand Kunnens Meddelelse, Underviisning i Kunst, og alt hvad dertil hører.
Naar der i Reflexionen paa Meddelelsen reflecteres paa Modtageren, saa har vi ethisk Meddelelse. Maieutik.  MeddelerenModtageren ligesom forsvinder, gjør sig blot tjenende for at hjælpe den Anden til at vorde.
Ethisk MeddelelseEthisk Meddelelses er Kunnens Meddelelse, dog nærmere: Skullen-KunneSkullen-Kunnen, men Meddelelsen er ikke i Retning af Viden men af Kunnen.
Naar den ethiske Meddelelse tillige har et Videns Moment i sig som sit Første, har vi ethisk-religieus, in specie christelig Meddelelse. Ved dette Videns Moment adskiller den sig fra ethisk Meddelelse i strengere Forstand, men hovedsaglig sorterer den dog ikke under Videns Medd. men under Kunnens Medd., nærmere under Skullen-Kunnen, Meddelelsen er ikke i Retning af Viden men af Kunnen, den Viden der meddeles er i denne Meddelelse et Foreløbigt.
Til hvad der er Hoved-Inddelingen i Videns Medd. og Kunnens Meddelelse svarer igjen Hoved-Inddelingen:




Directe Medd.

og

Indirecteindirecte Medd.





Al Videns Meddelelse er directe Medd.


Al Kunnens Medd. er mere ell.eller mindre indirecte Meddelelse.

Først kommer hvad jeg har kaldet den egl.egentlig Kunst-Meddelelse den er indirecte,directeindirecte. ellermen dog væsentligen indirecte.
Saa ethisk Medd. den er ubetinget indirecte.
Saa ethisk religieus Medd,Medd, navnlig christelig, den er directe-indirecte.




a

Det Primitive ligger ikke foran menmed bagved



b

som der staaer i Visen: hver ta'er sin, saa ta'er jeg min, saa faae de Andre Ingen, kun at det herde faae bliver de Andre som faae hver sin, og den Primitive som faaer Ingen.


c
hvorafog deraf naturligviis følger, at de eglegentlige. primitive Spørgsmaal aldrig komme frem.


d
og lade det være sig nok, at det er Skik og Brug,



e



thi Forskjelliggjørelsen indtræder i Forhold til som Reflexion falder forskjelligt paa eet af disse 4 Punkter.påbegyndt i inderpalten





f

Modtager og Meddeler staae ligeligt lige over for hinanden fEfor Exempel en Lærer i en Kunst og den Lærende.



g

æsthetisk Kunnens Meddelelse.



h

ethisk Kunnen.



i

religieus Kunnen.



j

Og atter her er det naturligviis det Modernes Vildfarelse, at al Medd. er directe, at det er glemt, at der er indirecte Medd. til.