NB26.


etiket på bindets forside











d. 4 Juni 1852.















Min Stillingspå forpermens inderside Vanskelighed




p.
pagina

4.




Ukjendelighed – Kjendelighed




p.
pagina

32.




Om mig selv




p.
pagina

37.




Evangelium prædikes for de Fattige




p.
pagina

70.




Om mig selv (cfr.confer Journalen NB24. p.pagina 68.)




p.
pagina

92.











Angaaende Texter til Fredags-Prædikener cfr.confer det rene Blad foran i Journalen NB14.

Thema til en Fredags-Prædiken
Journalen NB17

p.pagina 30.bl. [1v]-[5v] er ubeskrevet

















Sophistik.




Ikke det gjør Forskjellen, om En tjener Penge ved at læse i Bøger, ved at tegne, male o: s: v:og saa videre en Anden ved at sye Støvler, ved at kjøre Natvognen: nei, Forskjellen er, om den Ene giver Afkald paa Profiten, paa Pengene, den Anden ikke.
Dette er ΧstdommensChristendommens Mening, der ordner Alt ethisk; Alle lige, kun det Ethiske bestemmer Forskjellen.
Men Sophistiken har faaet det indrettet saaledes, at det ethiske Begreb af Værdighed, Ophøiethed overføres paa visse fornemme Kunster – derr fornemt have Profiten og tage Pengene og lade sig lønne med Fordelene, ret som var det ikke just det Fornemme: at give Afkald paa Fordelen.



















Det Vanskelige ved vor Tid.




At der paa den anden Side af »Forstand« ligger Begeistring, det er hvad der skal kæmpes hen til.
Men ak, for Den, der skal reise denne Begeistring, er der ikke Tanke om noget Corresponderende i Samtiden. Overalt kun disse halv befarne, og saa blaserede Individualiteter, der i en ganske ung Alder maaskee have haft en Anflug af Begeistring, men i en næsten lige saa ung Alder ere blevne forstandige. Disse ere nu saa langt fra at lade sig henrive, at de tvertimod øieblikkeligt afgive Misundelsens Modstand, og istedetfor at deeltage – mene at skulle forholde sig »iagttagende« til den Begeistrede, forhaabende, at det dog nok skal ende med, at ogsaa han enten bliver klog eller kommer galt fra det.
Har Du seet et Skib paa Grund i Hængemose (fEfor Exempel paa Floderne): det er næsten umuligt at gjøre det flot igjen, fordi det er umuligt at pæle, ingen Pæl kan faae saa fast Grund, at man kan stole paa den. Saaledes er hele Slægten i Forstands-Hængesæk; og ingen Sorg derover, nei Selvtilfredshed og Indbildskhed, der altid følger Forstanden og Forstandens Synd. O, Hjertets, Lidenskabernes Synder hvor ere I Frelsen langt nærmere, end Forstandens Synd.




















Min Stillings Vanskelighed.





Overalt er det »Numeriske« det Høieste; Alle stræbe de blot for at blive Mange, beraabe sig paa at være Mange. Thi ere de Mange, saa ere de sandselig Magt, vel endog i den Grad, at enten maatte Gud umiddelbart gribe ind, eller der maatte Heroer til for at kæmpe mod. Det Første antager man ikke, det Sidste betvivler man, at Nogen kunde have Lyst til at være, thi det Heroiske er endog blevet vor forstandige Tid – latterligt. Alle Begreber stemples derfor om, og med Sandhed kan man vel sige, at den Slægt, der nu lever ingen høiere Bestemmelse har af et Begrebs, en Menings Sandhed end den: at Mange,  de Fleste antage den.
Det er dette der har endevendt Staterne. »Oppositionen« kunde det da nærmest tillades i Modsætning til »Regjeringen« at søge Tilhold i det »Numeriske«, skjøndt Oppositionen i Sandhed burde betjenes gudeligt: af en Enkelt, der ikke stræbte at blive sandselig Magt. Dette søgte »Oppositionen« derimod, og Følgen blev, at Staten fik to Tyngde-Punkter: Regjering og Opposition, og tilsidst blev Oppositionen saa sandseligt stærkstærkt, at Staten gik over Ende og kom til at staae paa Hovedet i 48, hvad længe var forberedt. Det var forberedt, ogsaa derved, at »Regjeringen« længst  var ophørt at være »Regjering«. Den var væsentligen selv en Slags Opposition, der aldeles som Oppositionen søgte at styrke sig ved det Numeriske, altsaa intet høiere SynspunktSynspunktet udviste for Regjering og Myndighed end det umyndige: hvad de Fleste synes om.
Og nu ΧstdChristendommen! »Præsten« er ved helligt Løfte, ved Haands-Paalæggelse og Hellig-Aands Meddelelse forpligtet til at forkynde ΧstdChristendommen, som denne findes i det N: T:Nye Testamente – altsaa dog vel uden Hensyn til om det behager MskeneMenneskene eller ikke. »Oppositionen« paa det kirkelige Gebeet opererer nu væsentligen ved Hjælp af det Numeriske, at  de ere Mange, som ville have Forandring o: s: v:og saa videre. Men see Officianterne (Præsterne, Professorerne) ere ikke et Haar bedre, bevæge sig ganske i samme Tanke: at vinde de Mange, at omkalfatre Χstd.Christendommen blot det maa lykkes at vinde de Mange, thi »de Mange« det er sandselig Magt og jordisk Fordeel.
See her nu min Vanskelighed. Jeg har opretholdt det christelige Begreb af: at Sandheden er fra Gud, og ikke skal stemples af det Numeriske. Altsaa jeg har taget just de Partes, som det (ifølge helligt Løfte o: s: v:og saa videre) tilkom samtlige Dhrr.De herrer Officianter, hver især, at overtage, de  Partes, som, ganske vist, i vor Tid, hvor det Numeriske er Alt, ere de allerutaknemligste. Og disse Partes ere da dobbelt utaknemlige for mig, da jeg jo er en Privatiserende, og man altsaa ikke engang kan sige dett til mit Forsvar, at det er paa Embedsvegne jeg gjør det, hvilket dog altid, hvor ilde lidt end en Embedsmand blev ved at tage Partes mod det Numeriske, vilde blive regnet i hans Faveur (i Retning af, at han da ikke er gal, hvilken Sigtelse vel Mængden nærmest maatte komme til at gjøre mod mig) og hvad tillige dog sikkrer  ham Udkommet o: s: v:og saa videre. Men jeg er ikke Embedsmand. Dog ikke nok hermed, at jeg altsaa faaer Oppositionens Vrede. Men »Embedsmændene«, der ere misundelige paa mig, og føle BraadenBraadden, de kunne jo benytte sig af, at jeg ikke er Embedsmand, og under Haanden holde sammen med det Numeriske mod mig. Tag Mynster, Martensen o: s: v:og saa videre hvad gjøre de mod mig? Det er for Gud, ved helligt Løfte just deres Kalds-Pligt at værne mod Misbrugen af det Numeriske. Men mon de gjøre det? Ja, tag det der! Nei, de ønske at gjøre Lykke i Verden, at have de jordiske Fordele, (hvilke, isærhvilke, (isærhvilke, især nu  ikke naaes ved Hjælp af det kongelig danske Cancellie, men ved Hjælp af det Numeriske) og altsaa beile de paa enhver Maade til Numerus. Jeg tager saa deres Forretning og gavner altsaa dem (thi jeg har jo ingen Gavn af at modvirke det Numeriske, da  jeg ikke selv er Embedsmand eller i Regjeringen). Og saa conspirere disse Herrer med det Numeriske mod mig: MynsterfEfor ExempelmedGoldschmidt.a
Ak, hvad Mynster angaaer: det kgl.kongelige danske Cancellie skjulte for en Deel over hans Mangler, det saae  næsten ud som var han en Regjeringsmand. 48o: s: v:og saa videre har gjort det aabenbart, at han er Journalist ligesom de andre. Epigrammet skrev han sig selv: han er Journalist ligesom Goldschmidt.
Biskop M. er vistnok temmelig rolig i Forhold til mig, thi hans Tanke er vel denne: »skulde K. kunde blive farlig for mig, maa han beslutte sig til at bruge samme Midler som jeg; og det gjør han ikke.« Og det er den store Regjeringsmand Biskop M!



a
Anm.Anmærkning  Og det skete ogsaa ganske rigtigt just i det Øieblik (thi allerede tidligere havde M. inclineret for G., men han havde dog ikke sat ham sammen med mig) da jeg (ijeg, i Kjerlighed til min Idee og Sandheden, men sandeligen ogsaa i Kjerlighed til den Gamle) havde marqveret igjen mod det Numeriske og saa stærkt brudt med Rudelbach og de Gammel-Orthodoxe.













Det, maieutisk at sige sig selv ikke at være en Christen.




Lad mig tage det Socratiske. Vildfarelsen, det Onde var: en opblæst Viden – Socrates er derfor den Uvidende, er det indtil det Sidste. Saaledes: Det er blevet en Indbildning med det at være Christen, alle disse Millioner Christne – derfor maa Forholdet vendes om, Christd.Christendommen anbringes af En, der siger sig selv ikke at være Christen.
Saaledes havde jeg forstaaet det. Men hvorvidt skal nu denne Taktik fastholdes indtil det Sidste, og hvorvidt skulde jeg fastholde den.
For mig var hele Operationen tillige en Redeliggjørelse for mig selv: om jeg, hvorvidt jeg i strengeste Forstand vilde blive ΧstenChristen. Gudfrygtigt (thi jeg følte mig som indviet til denne Gjerning, min eneste) overtog jeg intellectuelt den Opgave: at gjøre det tydeligt, hvad Χstd.Christendommen er, ogog sagde Pseudonymen sagde tillige sig selv  ikke at være Christen.
Men hvor Den, der overtager denne Operation, selv er i det Tilfælde, at det ogsaa for ham skal afgjøres, om han virkelig vil i strengeste Forstand blive en ΧstenChristen: der kan denne Taktik og skal den ikke fastholdes til det Sidste. Der kunde paa den Maade afstedkommes  det Forfærdelige, at han blev ved at skrue Prisen op paa det at være Christen, saa han tilsidst (lad os tænke det Yderste) fik Alle til at opgive Χstd.Christendommen og selv opgav den. Fremdeles kunde det blive en dæmonisk Lyst i et saadant MskMenneske: selv ubundet at pine Dem, der kaldte sig Christne, ved at binde svære Byrder, som han dog ikke selv løftede.
Saaledes med mig. Men lad os antage, at en Anden havde  paataget sig den Forretning, maieutiskat at anbringe Χstd.Christendommen og altsaa sigende sig selv ikke at være ΧstenChristen, en Anden, der fra Begyndelsen var i sit Inderste enig med sig selv om at være og ville være i strengere Forstand Christen: skal saa denne Maieutik fastholdes indtil det Sidste, eller er her ikke en Vanskelighed, som ikke er ved det Socratiske? Nemlig, Χstd.Christendommen lærer, at der er forbunden Fare, Forfølgelse med det at vedkjende sig at være den sande ΧstenChristen: denne unddrager jo En sig, der anbringende ΧstdChristendommen siger sig selv ikke at være ΧstenChristen. Sandt nok, det Onde i »ΧsthedChristenhed« var jo netop at de alle vare ΧstneChristne, saa var der ingen Fare mere forbunden med at kalde sig ΧstenChristen, tværtimod Profit,  saa atter her, Faren vel, omvendt maatte komme ved det ikke at ville sige sig at være ΧstenChristen. Dog hertil maatte Χstd.Christendommen svaresvarer: »fordi der ingen Fare er forbunden med i den Forstand at være ΧstenChristen som disse Millioner ere det, derfor tager jeg ikke mit Ord tilbage, at derdet endnu bestandigt venter Lidelse, Spot, Forfølgelse, naar En virkelig vil være ΧstenChristen og vedkjende sig at være det – og Dette unddrager Du Dig ved at anbringe Χstd.Christendommen saaledes, at Du siger Dig selv ikke at være ΧstenChristen.« Og saaledes er det jo ogsaa. Den Betænkelighed, som jeg har udtalt i en lille Opsats (»den bevæbnede Neutralitet«) at jeg ikke vil gjøre det til Stridspunktet: jeg er ΧstenChristen, men: jeg veed, hvad ΧstdChristendom er, at jeg ikke vil det afvilde det, af Frygt for, at Gud paa Dommens Dag  skulde sige til mig: Du har altsaa vovet at kalde Dig en Christen – denne Betænkelighed fjernes ved, hvad jeg ikke har paaagtet, at Gud jo paa Dommens Dag kunde sige til en Saadan: ved at sigeat sige Dig selv ikke at være Χsten har Du unddraget Dig for Lidelsen for det at vedkjende sig at være ΧstenChristen. (Thi hvad  Socrates angaaer, da var der jo ingen Vanære o: D.og Deslige forbunden med det at kalde sig Vidende, hvilken han unddrog sig ved at kalde sig Uvidendeuvidende).
Men lad os antage, at Den, der anbragte Χstd.Christedommen maieutisk (for at faae Sandsebedraget bort: den Indbildning at være ΧstenChristen, fordi man lever i ΧsthedChristenhed) sigende sig selv ikke at være ΧstenChristen,  lad os antage, at han ikke blot fra Begyndelsen af var enig med sig selv om i strengeste Forstand at ville være ΧstenChristen, lad os antage, at han (skjøndthan, skjøndt bestandigt sigende sig selv ikke at være ΧstenChristen) indrettede sit Liv aldeles efter ΧstdommensChristendommens Fordringer i Retning af Forsagelse og Afdøen, levede i frivillig Armod o: s: v:og saa videre og derved ganske rigtigt blev udsat for den Lidelse og Forfølgelse, somat er uadskillelig herfra og som er den christelige: kan han saa vedblive indtil det Sidste med denne Formel: jeg er ikke ΧstenChristen? Hertil maa svaresbes: Χstd.Christendommen fordrer dog bestandigt, at bekjende ΧstumChristum, og Lidelsen han leed blev dog ikke for ΧstiChristi Skyld; maaskee  kunde der ogsaa skjule sig en Stolthed i ham, at han intet Fælledsskab havde med de andre ΧstneChristne.
Skulde denne maieutiske Formel: jeg er ikke ΧstenChristen, fastholdes til det Sidste, da maatte det være af en »Apostel« men i ganske ny Stiil. Han maatte have et umiddelbart Forhold til ΧstusChristus, og saa først døende forklare, hvorledes det hang sammen. Om dette nogensinde vil skee, afgjør jeg Intet om.




a

Og alt Dette om »Efterfølgelsen«, om at afdøe, gjenfødes o: s: v:og saa videre var jeg ikke selvo opmærksom paa i 1848.













Den bestaaende Χsthed.Christenhed




Med den Art Prædike-Foredrag som Mynster, Pauli o: s: v:og saa videre kan der vedblive at prædikes, hvis muligt var,  af de Samme, for de Samme i 170,000 Aar, og de ville ikke være komne eet eneste Skridt videre i christelig Existeren, derimod vil det være gaaet tilbage for dem.
Eet er at lukke en Dør et andet at lukke den i Baglaas. Men den Art Forkyndelse lukker »Efterfølgelsen« i Baglaas.
En bestaaende ΧsthedChristenhed er en Formildelse, saa maa  dette officielt vedgaaes, at dette egl.egentlig ikke er Χstd.Christendom Saa er Tegningen af det Bestaaende perspectivisk rigtigrigtigt i Forhold til sand ΧstdChristendom, der er Mulighed. Men skal »bestaaende ΧsthedChristenhed« være sand Χstd.Christendom, saa er Χstd.Christendommen lukket i Baglaas. Det bliver i de 170,000 Aar Eet og det Samme:  lidt Lyrik i en stille Time een Gang om Ugen – men Gjennembrud maa det ikke komme til, Virkelighed (i Handling, i Forsagelse) maa det ikke komme til. Men i Aarenes Løb vil saa denne Lyrik een Gang om Ugen have svagere og svagere Indflydelse i Sammenligning med de tilsvarende Ugers og Ugers Verdslighed.












Middel mod Sophisterne.




Vil Du sikkre Dig mod at falde i Hænderne paa Sophister, da bære Du Dig ad paa følgende Maade, som og er efter ΧstiChristi Ord »af deres Frugter skulde I kjende dem«: Du sige: hvo er den Talende, hvilket er hans Liv. Dette maa Du ideligt og ideligt indøve; saa snart Du  hører en Forkyndelse, maa Du sige til Dig selv: hvo er den Talende, hvilket er hans Liv. Og dette maa Du indøve, for at Du selv maa frelses fra den Indbildning at Χstd.Christendommen er en objektiv Meddelelse, istedetfor den er en Efterfølgelse, og derfor vil den ingen saakaldet objektiv Forkyndelse have, men en Forkyndelse: i Ord – saaledes at Livet, Forkynderens Liv er Commentaren.
Lad en Apostel have sagt: en Christens Liv er idel Fryd og Glæde. Altsaa Udsagnet er: en ΧstensChristens Liv er idel Fryd og Glæde. Men husk nu paa, nu spørger Du: hvo er den Talende, hvilket hans Liv? Saa faaer Du at vide, at det er en Mand der i Armod og Elendighed leed Forfølgelse gjennem en lang Række Aar, kort at hans Liv var saaledes Lidelse, at Du neppe udholdt det i 14 Dage.  Saa slutter Du altsaa: naar en saadan Mand siger det, saa maa Fryd og Glæde her tages i en uendelig ophøiet Forstand, uendelig forskjellig fra hvad vi kalde Fryd og Glæde. – Tag nu Exempler paa objektiv Forkyndelse. En Dandsebodvært skriver over sin  Dør: en Christens Liv er idel Fryd og Glæde; her er idel Fryd og Glæde, og saaledes er en Christens Liv siger Apostelen. – Eller en Mand, der ved at forkynde Χstd.Christendommen har samlet Penge og Overflod, levet i al mulig verdslig Nydelse, raffineret ved en Glands af Hellighed fordi han er Geistlig, han siger: en ΧstensChristens Liv er idel Fryd og Glæde. Du spørger Dig blot: hvo er  den Talende, hvilket hans Liv – og Du seer let Sophisten. For ret at forstaae Apostelens Ord maa Du bestandigt have hans Liv for Øie. Det hykkelske Objektiveobjektive er at tage hans Ord.
Et andet Exempel. Paulus siger: en Arbeider er sin Løn værd. Husk nu paa, Du spørger: hvo er den Talende, hvilket hans Liv. Den Talende er en Mand, der dog ikke selv tog en Hviid for at forkynde Læren, skjøndt han arbeidede mere end 1000 Præster nu tildags, en Mand, som foretrak ved at øve et simpelt Haandværk at erhverve det Allernødtørftigste at han kunde forkyndefaae Ordet gratis.
Tag saa en Geistlig, der har 10,000 Rbd. i Løn, han siger: en Arbeider er sin Løn værd. Ja ganske sandt, objektivt sandt, men  uhyre usandt at Paulus siger det, thi Pauli Liv hører jo med til Udsagnet. Ved at en Arbeider er sin Løn værd maa baade Paulus og Christus og de øvrige Apostle, som levede i frivillig Armod, have forstaaet noget Andet end det reent Verdsligeverdslige, at en Arbeider seer at tjene saa meget som muligt ved sit Arbeide.
Dette er saaledes. Dog bør Forholdet ikke være det, at det er Menigheden der kniber paa Læreren. Nei, Menigheden skulde være villig til at give indtil Overflod; men »Læreren« skal sige: jeg tør ikke modtage det; den hellige Skrift siger ved de Helliges Liv, hvilket er Commentaren til deres Ord, hvad der skal forstaaes  ved »Løn«. Naar Christus byder Læreren at leve i Armod (Efterfølgelsen) og Apostelen dog siger: en Arbeider er sin Løn værd, sees let, hvad der forstaaes ved Løn: saa meget som Armod behøver for at holde Livet oppe. Apostelen commenterer det ved end ikke at ville modtage denne Løn. Dog som sagt Forholdet skulde være dette, at Menigheden glad gav indtil Overflod, men Læreren sagde: jeg tør ikke tage mod mere.












Der brast Meningen i ΧstdChristendommen; der spærredes Passagen for det at stræbe; der seirede det Pruttende: da Middelalderen gjorde dem, hvis Liv udtrykte »Efterfølgelsen« i Forsagelse og Askese til: overordentlige Christne.

Fra det Øieblik det Overordentligeblev taget i den Forstand (at man blev det Overordentlige ved at gjøre det Fordrede) blev det i den Retning  værre og værre.værre, Saa kom det Fortjenstlige op; thi hvor ivi al Verden kunde ellers det Fortjenstlige være opkommet, naar man havde holdt fast paa at Efterfølgelsen var ganske simplement det Fordrede. Altsaa saa kom det Fortjenstlige, og saa al den blasphemiske Galskab i den Retning.
Men Feilen laae i, at man fik overordentlige Christne. Her var Χstd.Christendommen forfalsket. Den ethiske Fordring kan man ikke blive det Overordentlige ved at opfylde. »Apostelen« er ikke det Overordentlige ved sin frivillige Armod o: D:og Deslige, nei, det er det Fordrede, derved er han Christen. Men han er det Overordentlige ved sit umiddelbare Guds Forhold. Kun i den Forstand kan Χstd.Christendommen anerkjende overordentlige ΧstneChristne.
Altsaa her seirede det Pruttende. Ja, thi man kan prutte paa to Maader: enten ved at fritages fra at gjøre det Fordrede, eller ved at blive erklæret for det Overordentlige – naar man gjør det Fordrede. Og dog kom ΧsthedenChristenheden til at bestaae af disse to Arter:  enten ΧstneChristne, der aldeles fritages for »Efterfølgelsen« (disse ere egl.egentlig ikke ΧstneChristne, og det skulde noteres, at det er kun Approximation til Χstd.Christendommen) eller Christne, der stræbte i Retning af Efterfølgelsen men fik Titel af overordentlige ΧstneChristne – og denne Usandhed gjør, at de heller ikke ere ΧstneChristne.
Det var Verdsligheden, der havde seiret. Man vilde almindeligviis have »Efterfølgelsen«Χstd. bort –bort. Saa v og dog være ΧstneChristne. Saa var der ikke Andet for, saa maatte man lade dem, som udtrykte »Efterfølgelsen« avancere til »Overordentlige« for at blive dem qvit og  selv at kunne i verdslig Ro vedblive at være ΧstneChristne. Og »de Overordentlige« fandt Behag i denne Godtgjørelse – atter Verdslighed.
Svinget maa gjøres omvendt. De saakaldte »overordentlige Christne«, eller Existentser, som svare til hvad derved forstodesforstaaes i Middelalderen, kan kaldes »Christne« slet og ret simplement Christne. Saa maae vi andre degraderes til »Approximationer til det at være ΧstenChristen«, Proselyter, o: D:og Deslige.
Saaledes tegnet forholder »Christenhed« sig til den Tegning som er i det N. T.Nye Testamente De »Overordentlige« var det jo (naar man først har indrømmet dem, at der her gives noget Overordentligt) umuligt at stræbe uden at komme ind i det Fortjenstlige, thi det Overordentlige eller at Sligt kaldes det Overordentlige betyder jo, at »Efterfølgelse« ikke er det Ordentlige, det Fordrede, thi er det det Fordrede, er det jo umuligt at det kan blive det Overordentlige at gjøre det Fordrede. Og de andre ΧstneChristne vare jo ganske fritagne for Efterfølgelsen.













Om mig selv.




Har Du seet en Jagthund: blodig, udmattet af Anstrengelse og af Blodtab ved Kampen derinde i Rævehulen, den slipper dog ikke, den har bidt sig fast, og døer saaledes.
Ogsaa jeg er anstrenget; men min Tanke har jeg dog ikke sluppet,  jeg har ikke gjort mig mit Liv beqvemmere, hvorved det vilde blive mindre kjendeligt, hvad jeg har villet.
Som jeg saa ofte har  sagt:sagt, der maa fæstes Ende, ellers bliver vi dog i Reflexionen, og man har i ganske kort Tid fortæret mig. Og for at fæste Ende fordres der et Liv, en Existents.
Det Docerende kan ikke standses ved en ny Doctrin, men kun ved Personlighed. Sandt, det var mig lettere, da jeg var fri for Bekymringer for Udkommet. Og ikke blot dette; men da det var lettere for mig, blev ogsaa Sagen næsten lettere for de Andre. Thi jeg trykkede ikke saa stærkt. Men jo alvorligere det bliver for mig, desto stærkere trykker jeg – og desto vigtigere bliver det saa for de Andre, at værge sig imod – det Sande.



















Ukjendelighed – Kjendelighed.




Især i Slutningen af »en litterair Anmeldelse« har jeg udtalt, at ingen af de »Ukjendelige« for nogen Priis tør give ligefrem Meddelelse,Meddelelse – eller tage Kjendelighed – og da har jeg i »om min Forfatter-Virksomhed« overtaget mitmin Forfatterskabs æsthetiske Forgrund og sagt »det Hele er min egen Opdragelse«: hvorledes er dette at forstaae?
Saaledes: Antaget, at det Sandsebedrag »Christenhed« er Sandhed, at det maa blive staaende: saa er Ukjendelighed Maximum. Skal derimod det Sandsebedrag bort, skal der tages fat saaledes: I ere egl.egentlig ikke Christne – saa maa  derden Kjendelighed til. Og her har jeg antydet det Laveste: at det er mig, der opdrages i ΧstdChristendom.
ErGrunden Sandsebedraget »Christenhed« Sandhed, er det i sin Orden med den givne Forkyndelse i ΧsthedChristenhed, saa vi alle ere Christne og der  blot kan være Tale om Inderliggjørelse: saa er Maieutik og Ukjendelighed Maximum.
Men sæt nu (hvad jeg ikke oprindeligen var saaledes opmærksom paa) at den givne Forkyndelse i Christenhed udelader noget meget Væsentligt i ΧstdsChristendommens Forkyndelse »Efterfølgelse, det at afdøe, Gjenfødelse o: s: v:og saa videre,« saa ere vi i Christenhed ikke Christne, og  her maa marquerest i Retning af Kjendelighedlige. Som sagt, Mit er det Laveste i ligefrem Kjendelighed: at det Hele er min egen Opdragelse.



O, min Gud, o tak, hvorledes dog Alt bliver tydeligt for mig!















Om mig selv.




At jeg ikke gjør mig Livet beqvemmere, ikke søger at betrygge mig i Henseende til Udkommet, kunde man sige var Stolthed, Hovmod.
Er det det? Nu, hvo kjender saaledes sig selv; men skulde det være det, eller der dog være Noget deraf, saa tænker jeg som saa: just ved at holde ud paa den Maade, maa det saa blive aabenbart, og jeg komkomme til at lide min Straf.
Thi forresten er min  Tanke følgende. Mig synes, at jeg skylder hvad jeg har forstaaet, at det Høiere kan fordre af mig, at jeg holder ud saa længe som der er end den mindste Mulighed. Saasnart jeg endeligt betrygger mit Liv (medens det dog endnu var mig muligt at holde lidt længere ud) er jeg endeliggjort, og hele Verdsligheden vil strax forstaae, at nu er der ingen Fare mere. DetDer er mig bestandigt saa, at der er noget Høiere i Bevægelse i mig, jeg mener, at jeg ikke kan forsvare Andet end at holde ud saa længe som muligt at være til dets Tjeneste. Skulde jeg have feilet: i Guds Navn den Synd kan tilgives, og dens Straf  vil jo komme i dette Liv, men bryder jeg vilkaarligt af førend det er sandt, at jeg nu maa gjøre Noget for mit Udkomme, bryders jeg saaledes af – og der var noget Høiere i Bevægelse, som vilde have været frem i og ved mig: o, dette vil jeg saa først opdage i Evigheden, hvor det er for silde.
















19 Juni.




Om mig selv.




Forstaaende mig i, at være en oprindelig Ueensartethed med Andre, ogsaa ved en Pæl i Kjødet blev jeg i store indre Lidelser Forfatter.
Saaledes havde jeg holdt ud Aar efter Aar, trods Lidelserne, trods de nye Lidelser: en Pøbel-Forfølgelse: jeg kan aldrig noksom takke Gud for hvad der blev gjort for mig.
Da kom 48. Jeg blev løftet paa et Høidepunkt, som jeg aldrig før havde kjendt, og forstod nu mig selv saa ganske i det Forbigangne og Tilbagelagte. Saa forstod jeg det som min Opgave,Opgave: eller jeg tænkte mig det saaledes: i reen intellectuel Enthusiasme ganske at tilhøre den Opgave, at gjøre det tydeligt, hvad ΧstdChristendom er – dog uden selv at bestemme ubetinget mit Forhold til ΧstdChristendommen, derimod i intellectuel Enthusiasme at holde Alt ud for Ideen.
Saaledes forstod jeg det, og mig i  min Ueensartethed. Jeg vilde saa ud paa Landet for at marquere desto stærkere.
Dog det skete ikke strax, der vaagnede en Betænkelighed. Saa begyndte Betænkelighederne. Om jeg, naar det først engang blev Alvor med Næringssorg, om jeg saa ikke vilde fortryde at have marqveret saa stærkt, at jeg ganske havde sluppet den Mulighed, jeg dog altid havde haft, at faae et Embede i Kirken. Om det var forsvarligt mod Χstd.Christendommen, mod MskeneMenneskene, om jeg ikke kunde vippe Sagen saaledes op, at jeg just blev til Fordærvelse for ΧstdChristendommen. Saa vaagnede igjen stærkt Tanken om hende. Hvis jeg nemlig slog af i Retning af at virke saaledes intensivt, hvis jeg selv gik indu under Bestemmelse af at være ΧstenChristen, og saa overtog at virke extensivt: saa syntes mig at hertil igjen vilde svare, at hun blev indsat i sine Rettigheder.
Denne Opfattelse gjorde saa sit Indtryk paa mig. Der  gik Tid hen. Men ret kunde jeg dog aldrig beslutte mig til at gjøre Skridt i Retning af at faae Embede, der var Noget der holdt mig tilbage, det var mig som  var det en Utroskab mod Gud, at jeg slog saaledes af, men tillige var jeg saa angest, om det ikke kunde være Stolthed i mig, at jeg ikke vilde slaae af.
Saa vaagnede der igjen stærkere Indtryk i Retning af, at jeg skulde vove ud, sætte mine Manuscripter ind. Jeg skrev til Bogtrykkeriet, der svarede, at det kunde strax modtage Manuscript. Samme Aften fik jeg først at vide, at Etatsraad Olsen var død. Det forstyrrede mig, det var mig som et Vink i modsat Retning. Men paa den anden Side, der var jo egl.egentlig handlet af mig, og det kunde jo just være en Styrelse, at jeg ikke før fik denne Efterretning (hvilken kunde være  kommet mig for Øre en Dag eller to tidligere, thi han var død et Par Dage før) for ikke at standses.
Saa vidste jeg hverken ud eller ind. Saa bad jeg til Gud: lad det nu komme til Afgjørelse, jeg trykker, i Spændingen opdrag Du saa mig.
Fra den Tid jeg opgav at gaae ud paa Landet, har jeg lidt meget og paa Maader som jeg ellers ikke har kjendt: Uheld og Plager i alle Livets Ubetydeligheder, dette forøget ved oeconomiske Bekymringer. Nu jeg har jo selv i et senere Øieblik bedet om Opdragelse: og disse Plager ere da ogsaa blevne stærkere efter den Tid.
Men udviklet er jeg blevet.









Og nu er jeg kommet tilbage til det Punkt, hvor jeg var i 48 men i en høiere Forstaaelse. Min Ueensartethed 1. Journalen NB26, s. 41. Marginaltilføjelsen NB26:14.b begynder i hovedspalten, og fodnoten NB26:14.1 afsluttes i marginalspalten er jeg atter stærkt blevet mindet om, og mindet om, hvad jeg vel næsten havde glemt, at jeg ikke kan overtage et geistligt Embede1.
Jeg forstaaer mig altsaa i at være ueensartet. Derimod forholder jeg mig ligefrem til Χstd.Christendommen, saa hvadde jeg nu vil komme til at lide ikke er hørende under Bestemmelsen: intellectuel Enthusiasme for det Spørgsmaal hvad ΧstdChristendom er, men under: Lidelse for Læren, saaledes at jeg ogsaa i at bære dendem støtter mig ligefrem ved ΧstdChristendommen.
Det der skal anbringes er: Christi Efterfølgelse –Efterfølgelse. og jeg maa  være som jeg er i Ueensartethed. O, min Gud det var dog Dig, der holdt Din Haand over mig, at jeg ikke i Bekymringens lange Tider gik hen og gjorde Skridt i Retning af Eensartethed og derved forskyldte, hvad stærkt er udtrykt af mig i en af Journalerne fra den Tid som det jeg frygtede, at fordrive et Foster, fremdeles viklede mig ind i Noget, hvor jeg længere hen vilde opdage idel Plage, fordi jeg ikke hører hjemme deri, og endeligen paadrog at maatte blive protesteret naar jeg ankom i Evigheden.
»Efterfølgelsen« skal anbringes. Men »uden Myndighed« dette er og bliver min Categorie.
Dette er ogsaa skeet, idet jeg i »om min Forfatter-Virksomhed« og i Forordetsenere til to Taler ved Altergangen og senere i Selvprøvelse erklærer mig: at være en Digter. Nemlig »Naaden« er det Afgjørende, men »Efterfølgelsen« skal anbringes, dog hverken jeg ængstes over Evne, eller Andre, derfor er jeg kun »en Digter«, dog har mit Liv allerede længe udtrykt mere end det at være Digter, og udtrykker mere, naar jeg bliver i Ueensartetheden.
Det underfundig-Polemiske, der er Natur-Bestemmelse i mig og uadskilleligt fra mit Væsen, er atter her bevaret. Thi hvor ironisk:ironisk, der er 1000 Præster, Lærere (det er altsaa noget langt Høiere end kun at være Digter) og hele Befolkningen er lutter Christne (atter  Noget som er mere end at være »Digter): og jeg er kun en Digter.
O, min Gud, hvor tydeligt nu Alt staaer for mig, hvor uendeligt meget der dog bliver gjort for mig. Det er ikke Ueensartetheden jeg skal bede mig ud af, det er ikke Opgaven, ak, men jeg skal heller ei have Trygheden, som ligger i at være Eensartet. Nei, jeg bliver i  Ueensartetheden. Der bliver jeg hos Dig – og i Sandhed jeg kjender Saligheden deraf, det Eneste, der har ængstet mig, var at jeg troede, at muligen var Opgaven ena anden, at jeg skulde ud af Ueensartetheden, hvad dog vel ogsaa har hængt sammen med, at jeg ønskede mit Liv betrygget.
Jeg føler ogsaa Mod og Glæde – vel ikke saaledes som i 48 skummende; men da var dog ogsaa Bekymringen for  Udkommet fjernere – var jeg i dette Øieblik den frie, jeg vilde atter juble, thi forresten er alt Godt. Dog har jeg i de forløbne Aar lidt saa meget og maa see Opgaven saa alvorligt an, at jeg dog vilde være adskilligt forandret.
Men selv med den oeconomiske Bekymring, som jeg har den, med Forestillingen om, hvad jeg, eftersa mit Kjendskab til Verden, kan forudsee af Spektakel: jeg føler mig rolig og glad, maaskee i stillere Tillidsfuldhed langt bestemtere end i 48.

1
AnmAnmærkning Dog derfor var jo ogsaa Forholdet saaledes, at jeg intet Skridt turdekunde gjøre gjøre; men at jeg (som ogsaa vil sees af Journalerne fra den Tid) især ønskede at noget Saadant skulde blive mig tilbudet, for at jeg desto friere kunde see, om jeg ikke maatte sige nei; thi det der piinte mig var især, om det skulde være Stolthed af mig, at jeg ikke vilde gjøre Skridt1.a





a

Det faldt mig nemlig paa, om ikke det Punkt jeg indtog, der vistnok i een Forstand laae høiere end det Almdl.Almindelige med at være Christen, om det dog ikke, i en anden christelig Forstand, laae lavere, forsaavidt jeg ikke bestemte mig selv at være Christen.



b

Ordinationenpåbegyndt i hovedspalten staaer mig imod. Min Tanke var da ogsaa mere en Ansættelse ved et Seminarium.  , men der blev det atter misligt, at paatage sig at danne Præster.


1.a
i Retning af at faae en Stilling, der betryggede min Fremtid.













Bøn – og Bøn.




Hvilken uendelig Forskjel. En Bedende, der dog væsentlig lever i den Forestilling, at om nogle Dage eller nogle Aar bliver det nok godt, og altsaa, væsentligen endelig bestemmet, forholder sig til Gud som Den, der endeligt skal hjælpe ham. Og en Bedende – og saaledes maa Sandheds-Vidnet være det! – der  seer for sig et heelt Liv i LidelseLivs Lidelse indtil det Sidste og tiltagende, og som beder til Gud at styrke ham til at holde ud – hvorved han jo altsaa, hver Gang han beder til Gud, bestyrker sig selv, sætter sig det fastere, at der ikke kan være Tale om, at tage Lidelsen bort.












Conservatisme.




Hvad der kan forklares af noget Ethisk i et MskMenneske, det Samme kan ogsaa have sin Grund i en overveiende Nydelsessyge: det at villevilde fastholde det Gamle, det Bestaaende.
Just MskerMennesker, som ganske have det for Øie at ville nyde Livet, gjøre verdslig glimrende Carriere, just dem kan det være af yderste Vigtighed, at i Forhold til det Religieuse der da ikke bliver nogensomhelst Bevægelse. Naar først »Aanden« begynder at røre sig, da bliver Tilværelsen saa urolig, at man ikke kan komme til at samle sig paa  verdsligt at gjøre Carriere. Derfor er det saa vigtigt, at det fastholdes, at det Religieuse er at overtage ganske som det overleveredes fra den nærmest foregaaende Slægt, høist med nogle smaae Modificationer. Thi det Epicuræiske forholder sig altid til den gamle epicuræiske Sætning: nil beatum nisi quietum.















Malebranche








slutter Fortalen til 5te Bog af hans Værk om Sandhed saaledes: 

.... Dersom man derimod vil følge sine Fordomme som de Love, hvorefter det skal afgjøres, hvad mander skal dømme om denne Bog, saa tilstaaer jeg gjerne, at det er en meget slet Bog, thi den er ganske udtrykkeligt skrevet i den Hensigt at godtgjøre disse Loves Falskhed og Uretfærdighed.



















Bøn – Bøn.




»Ethvert bekymret, nedbøiet, lidende MskMenneske kan kun finde Trøst ved at bede« Ganske sandt, ganske sandt; men læg dog vel Mærkemærke til dette. Vi almdl.almindelige MskerMennesker bede Gud at ende Lidelsen, sende os bedre Tider – saaledes finde vi Trøst i Bønnen. Sandheds-Vidnet beder Gud at styrke ham til at holde ud i Lidelsen, altsaa han beder sig dybere og dybere ind i Lidelsen, jo inderligere jo nærmere til Gud jo fastere sætter han sig i Lidelsen: har Du Mod til at bede saaledes?



















En Replik af Biskop Mynster.




I en af hans Betragtninger (det er vistnok en om Guds Ord eller om at høre Ordet eller deslige, men det er i Betragtningerne) udfører han meget pathetisk, hvor lidet Taarer dog forslaae; han siger at han vil opsamle alle disse hykkelske Taarer, som man har fældet ved at høre hans Prædiken, medens det dog senere har viist sig, at man slet ikke har handlet der efter, og med disse Taarer vil han træde frem paa Dommens Dag og sige »jeg har gjort Mit« – – forunderligt nok, jeg havde just tænkt paa at samle de Taarer op, som Mynster selv har ladet flyde paaom Sønd Prædikestolen, medens det dog har viist sig, at han slet ikke handler derefter. Saa slaaer det dog til det Ord som Mynster sagde til mig den første Gang vi talte sammen »vi ere Complementer« – jeg completterer jo hans SamlingTaare- af hykkelske Taarer med Samlingenhans af hans Taarer.



















Guds Ukjendelighed.




I Modsætning til den af Kirkefædrene fastholdte Bestemmelse: Guds Ukjendelighed paastod Aëtius »at han kjendte Gud lige saa godt ja bedre end sig selv.« (cfr.confer Tennemann Geschichte d.der Philos.Philosophie 7de B.Bind p.pagina 167.) Det vilde have taget sig endnu latterligere ud om hans Replik havde lydt: Gud, ham kjender jeg meget godt. I ethvert Tilfælde vilde vistnok Socrates finde det ironisk nok, at Aëtius mener at kjende Gud endog bedre end sig selv – ak, mon han vel kjendte sig selv.












Det at være Præst.




Naar det at være Præst betyder, at have sit Liv paa enhver mulig Maade jordisk ogbe verdsligt betrygget, at væredeel med i al mulig Livs-Nydelse, derhos at nyde stor Ære og Anseelse – mod een Gang om Ugen i en stille Time, (i den pragtfulde  Kunstbygning, som kaldes en Kirke, hvor alt er æsthetisk lagt an) at declamere rhetorisk deiligt, at sværme i de høieste Følelser:Følelser, saa paastaaer jeg, at dette er just den størst mulige Afstand fra ΧstdChristendommen, er den meest raffinerede Livsnydelse, en Sandsepirringens PotensationPotentation som ikke Hedenskabet kunde udtænke saa raffineret.
Tag blot en Skuespiller, og spørg ham, om det ikke er en uhyre Tilfredsstillelse, sandseligt til at fornemme, det at hengive sig i Lidenskaberne, og at fornemme den Magt man øver over Tilskuerne. See, derfor kan Skuespilleren ikke leve uden at spille; Ferie-Tiden er i een Forstand for ham et Savn, han savner hiin Potensation.
Og nu hvorhvorled langt taknemligere at spille Præst.  At tage MskenesMenneskenes skjønneste Øieblik, deres Stemninger og Følelser, og fornemme Livs-Følelsen svulme i sig, reflecteret tilbage fra Tilhørerne. Og nu, dennedette forklarende Glands over det Hele, at det skal være Alvor, saa der ikke er Tale om Bravo eller Hyssen, nei, men om Qvindernes og Ungdommens Tilbedelse.Og at saa Præ
Da Biskop M. havde været syg, fortalte Pauli mig, rørt, at han havde længtes saa meget efter at prædike. Hvor rørende! Lad Phister have været syg i nogle Maaneder, hvor vil han længes efter Potensationen paa Brædderne!
Her ligger et Dyb af Forvirring og tildeels ogsaa Hyklerie som er ganske rædsomt. Ikke en Hoerkarl, en Røver, en Tyv er i Misgjerningens Øieblik  saa langt fra Christendommen, som en saadan Præst just i det Øieblik, da han paa Prædikestolen svulmer stærkest i Veltalenhed, thi Røveren o: s: v:og saa videre mener dog ikke, at det er Christendom.Veltalenhed.












Et »Ubetinget« betjent – ved »Grunde«!




Lader det sig gjøre at anprise, anbefale, betjene et Ubetinget – ved Grunde? Nei, Den der gjør det viser han er et Fæ, der ikke kan tænke to Tanker sammen; thi »Grunde« sætte just Det, hvortil de føies, ved Hjælp af Grundene over iind Relativiteten,Relativiteten; ergo paa lige Linie med hvad der ellers er saadan til en vis Grad, Noget Pascha af 7 Grunde, Andet kun af 3 Grunde o: s: v:og saa videre.
Nei, det Ubetingede, eller at Dette er det Ubetingede, er den ubetingede Sandhed eller ubetinget er Sandhed, det »Ubetingede« er dette: abgemackt, Punctum – og derpaa μεταβασις εις αλλο γενος et Bud bliver udsendt med dette Ubetingede. Der  skal ikke i fjerneste Maade, intellectuelt, grubles, granskes, vrøvles om dette Ubetingede, nei, det er det Ubetingede, saa hold Din Mund.
Hvorledes betjenes da et Ubetinget? Ganske simpelt, som ogsaa sees af det N. T.Nye Testamente
»Det Ubetingede« bliver (som en Konge giver en Tjener eten Ærende) betroet »Apostelen«. Saa gaaer han ud med den ubetingede  Sandhed for ubetinget at forkynde den. Vilde Nogen sige til ham, af hvilke Grunde skulle vi antage, at dette er ubetinget Sandhed, kan Du ikke anføre nogle Grunde, saa maatte han svare: nei, jeg skal vel vogte mig, vee, vee mig, om jeg vovede det, det er forfærdeligt at falde i den levende Guds Hænder, og at give Grunde det var jo at gjøre det Ubetingede til det Betingede.
Altsaa Apostelen betjener  det Ubetingede i Charakteer og det er den eneste Maade, paa hvilken man kan forholde sig til et Ubetinget. Han forkynder dette Ubetingede tidlig og sildig – saa bliver han erklæret for gal af de Samtidige – men han bliver ved Sit, at dette er ubetinget Sandhed, og vedbliver at forkynde det. Saa bliver han forfulgt, men han forandrer sig ikke, ei heller vover han da at gjøre Nar af Gud ved at give Grunde, nei han lider men bliver ved Sit og vedbliver at forkynde det, vedbliver til det Sidste, til han ihjelslaaes. Dette er Charakteer: Betjeningen, Beviset for, det eneste mulige, at denne Mand idetmindste selv var enig med sig selv om, at Det han havde at forkynde var ubetinget Sandhed, var fra Gud.
Den der giver Grunde, frygter aabenbart Dem mere  til hvem han kommer for at forkynde, end Den, fra hvem han kommer (thi Grundene er netop Relativiteten) men altsaa kommer han jo heller ikke fra Gud, har heller ei noget Ubetinget at forkynde, hvor meget han end »forsikkrer«.
Men den Χstd.Christendom »Præsterne« repræsentere, er ogsaa en meget underlig Art af det UbetingedeUbetinget, den er et Ubetinget, der – naar der daa passende er ventet i mindst en halv Snees Aar – ernærer en Mand med Familie, i fremrykkede Aar giver ham Rang o: s: v:og saa videre. Ja en saadan ubetinget Sandhed den kan godt betjenes med – – »Grunde«.









a
først (foranførend det Ubetingede!)














Christendommen




har man da reent faaet sat over i den mskligemenneskelige Egoisme.
Χstd.Christendommen forholder sig i Sandhed væsentligen til Lidelse (den indbyder de Lidende – og ved at blive sand ΧstenChristen kommer Du til at lide).
Men i »Χsthed« er det egl.egentlig de Begunstigede der have bemægtiget sig ΧstdChristendommen, de Rige og Mægtige, som til al deres Livs Nydelse ogsaa vil have den, at man forklarer al deres Magt og Vælde og Rigdom som Beviis paa Guds Naade og Tegn paa deres Fromhed – og dem vil Præsterne helst slutte sig til thi her honoreres bedst baade med Penge og Værdigheder.
Paa den Maade er egl.egentlig Χstd.Christendommen frarøvet de Lidende, og man foredrager under Navn af Χstd.Christendom  dette Jødiske eller Hedenske: at Gudsfrygts Kjende er at det gaaer En vel i Livet.
ΧstdsChristendommens Mening derimod er det: Lidelse er Kjende paa Guds-Forholdet. Dette er Majestæts-Udtrykket for Guds Majestæt, at han ikke er som andre Majestæter (et ligefrem Superlativ) der give Gaver, han altsaa Den, der giver meest, nei, hans Naade er »omvendt« kjendelig – paa Lidelse. Desuden er det heller ikke med Gud i Forhold til Verden som med os, at han synes det er en rar Verden. Nei, for ham ligger Verden i det Onde. Naar saa er, sees ogsaa let, at det er hans Unaade at lade disse Mægtige og Rige o: s: v:og saa videre blive mægtigere og rigere. Nei, sin Naade kan han kun udtrykke ved at  han lader Dig lide – i denne onde Verden. Endeligen er Gud jo »Aand« og altsaa maa der en dialektisk Bestemmelse anbringes i Forholdet: at Forholdet ikke ligefrem er kjendeligt (paa Medgang fEfor Exempel) men paa Lidelse, hvad ogsaa det N. T.Nye Testamente Apostlene, Sandhedsvidnerne o: s: v:og saa videre udtrykke.
Forsaavidt da et Msk.Menneske ikke vil lide, ja ikke være glad derved, forvisset om, at Lidelsed er Kjendet paa Guds-Forholdet: saa er dette en Egoisme, der (maaskee i Tilbedelsen og Taksigelsens meest brændende Form) dog egl.egentlig har bag Øret at gjøre Gud til noget Lavere, saa han ikke er »Aand« men en Lykkens Gud o: D.og Deslige
Og naar jeg saa har forstaaet dette, saa rører det mig, der er i mig en Stemnings Villighed til at ville lide – og saa, saa, synes det mig, at denne Villighed den maa røre Gud, saa han – ja, pas nu paa! –  til Belønning sender mig lidteen eller Godt-Godt. O, svigefulde mskligemenneskelige Hjerte!
Virkelig at kunne udholde »Lidelse som Kjendet paa Guds-Forholdet«, er Χstd.Christendom ifølge det N. T.Nye Testamente Saa høit er jeg langtfra, men jeg forstaaer det, og forstaaer det til Ydmygelse.












»Tillige«




Noget af det Latterligste man kan tænke sig er det dog at være Embedsmand, Rangsperson, Ridder, Fader, Medlem af Venskabelig og – tillige »Reformator«!
Men »Forstandens« Kategorie er just dette Tillige, at man kan være alt Muligt og saa tillige Det og Det.
»Charakteer« er just kun at være »Eet«. Saaledes seer man, at »Forstanden« har gjort Alt charakteerløs. Det Uendelige er egl.egentlig afskaffet. I Forhold til det  Endelige gjælder det, som Forstanden siger, at man kan forene flere Ting, være det Tillige. Men uendeligt kan man kun være Eet, eller det kun at være Eet er at være uendelig. Og dette er »Charakteer«.
Dog baade Charakteer og Christendom o: s: v:og saa videre er afskaffet. Derimod vedbliver Maskinen med de 1000 Levebrød ganske roligt at snurre fort. »Aandeligt« lader Sligt sig ypperligt gjøre. At man mister en Arm eller et Been, det kan ikke blive ubemærket; men »Aanden« kan ypperligt være forsvundet – og Maskinen vedbliver at gaae.












Christendom – Jødedom




Abraham drager Kniven – saa faaer han Isaak igjen, det blev ikke Alvor, Alvorens Høieste var »Prøvelsen«, men saa bliver det igjen Nydelse af dette Liv.
Anderledes i det N. T.Nye Testamente Det er ikke Sværdet der hænger i Hestehaar over Jfr.Jomfru Marias Hoved, for at »prøve« om hun selv i det Øieblik vil bevare Troens Lydighed,  nei, det kom virkelig til at gaae gjennem hendes Hjerte, til at gjennembore hendes Hjerte – men saa fik hun en Anviisning paa Evigheden, det fik Abraham ikke. Apostelen bringes ikke til den Yderlighed, at det viser sig for ham, at han vil komme til at lide Alt, for nu at »prøve«, om han selv da vil bevare Troens Lydighed, nei, han kom virkelig til at lide Alt, til at hyle og græde medens Verden frydede sig, han blev virkelig korsfæstet – men fik saa en Anviisning paa Evigheden,Evigheden. det fik Abraham ikke.
Det gl. Tgamle Testamentes »Prøvelse« er en Barnlighedens Kategorie, Gud prøver om den Troende vil, og naar han saa seer, at han vil, saa er Prøvelsen forbi det bliver ikke Alvor med virkelig at afdøe – men Evigheden udvises heller ikke. Anderledes i ΧstdommenChristendommen.
Saaledes er Christd.Christendommen i een Forstand uendeligt strengere end Jødedommen, det bliver ganske bogstavelig Alvor med at slippe og opgive og  miste det Jordiske og med idel Lidelse og med at afdøe. I en anden Forstand er Χstd.Christendommen uendelig mildere, forsaavidt den udviser  Evigheden. Men at være omdannet til ene at trøstes ved Evigheden er at være blevet Aand, men at blive Aand er af alle Lidelser den qvalfuldeste, endnu qvalfuldere end »Prøvelsen« i det gl. T.gamle Testamente, hvorved dog maa erindres, at hvor der intet Evigheds Haab er der er hvert Livets Aar saa kostbar, man har ikke saa mange Aar inden det Hele er forbi, at derfor ogsaa hvert Aar i Prøvelsen er saa uhyre piinligt, fremdeles, da man intet Evigt har ivente, er ogsaa Tabet af det Jordiske desto føleligere. At bære Tabet af det Jordiske ved Hjælp af det Evige, ja det er let nok – aber, her kommer det igjen, for at kunne hjælpes af det Evige maa manh have baaret Tabet af det Jordiske, først i denne Smerte bliver det Evige til.
Χstd.Christendommen forholder sig til det  at være Mand, Jødedommen til det at være Barn. Vi bære os jo ogsaa saaledes ad med et Barn, vi give det ikke hele Barndommen til dets Raadighed og sige, naar saa de 7 eller 9 Aar ere forbi, saa skal det undersøges, hvorledes Du har benyttet dem. Nei, nei, hver Dag, hver Uge, hver Maaned controllere vi Barnet. Jødedommen udviser i Forholdet til Gud dette Barnligere. »Prøvelsen« staaer paa i en Tid, saa er det forbi igjen men vel at mærke indenfor dette jordiske Liv. I Χstd.Christendommen bestemmer Gud sig som »Aand«, han trækker sig, saa at sige, ganske tilbage, siger: her ligger et heelt Liv for Dig, Examen er først i Evigheden. Og Opgaven er at blive »Aand«, det er ikke en »Prøvelse« indenfor Timeligheden, nei, Du maa virkelig afdøe.
Det skuffer dette Præste-Vrøvl om, at man sagtens kan bære Tabet af det Jordiske, naar man  har det Evige, Præsten (der naturligviis for sit Vedkommende ikke indlader sig paa Sligt, ellers kunde han heller ikke snakke saa bagvendt) mærker ikke, at saaledes gaaer det ikke til, thi for at faae Evighedens Trøst maa jeg just tabe, opgive det Jordiske. Jeg begynder ikke med at have Evighedens Trøst og skal nu til at tabe, opgive det Jordiske, nei, jeg begynder med at maatte opgive det Jordiske, i denne Lidelse er det at Evigheden bliver til for mig. Saasnart Evigheden trøster mig, har jeg opgivet det Jordiske.
Saaledes er Gud i een Forstand blevet meget strengere i ΧstdChristendommen. Eller er den Fader ikke blevet strengere, der, saa længe Barnet var en lille Dreng hver Aften overhørte ham i hans Lectie, nu da Drengen er blevet 15 Aar aldeles ikke indlader sig derpaa, men siger: ved Aarets Udgang kommer Dommen. Det kan et Øieblik skuffe Barnet, at det ligesom er blevet Faderens idelige  Controlleren qvit, det kan skuffe som var det Formildelse; men see det er Strenghed. Saaledes med Jødedom og ΧstdChristendom. I Jødedommen griber Gud ind i dette  Liv, slaaer strax til o: s: v:og saa videre Det er vi nu slupne for i ΧstdChristendommen, Gud har ligesom trukket sig tilbage, og lader os MskerMennesker spille op saa galt vi vil. Hvilken Formildelse. Ja, see Dig dog for, thi det er Strenghed, at han negter Dig den barnlige Controlleren, og først anviser Evigheden til Dommen. Da han, lempende sig efter Barnet, greb ind i Timeligheden, da kunde Du maaskee i en Hast komme tilbage fra den forkeerte Vei, hvis Du var paa den. NuNu, derimod er Du saa ganske overladt til Dig selv for hele Dit Liv – og saa kommer Dommen i Evigheden.



















Den største menneskelige Grusomhed – den guddommelige Kjerlighed.




Den største menneskelige Grusomhed – rædsommere end hvad nogensinde den rædsomste Tyran har udtænkt eller øvet – er den, som vi Alle øve, hele Slægten øver, den, at naar En er ulykkelig er lidende i stor Forstand (langvarigt og forfærdeligt) saa sikkresikkres vi os (o, mskligemenneskelige Medlidenhed!) vi sikkre os mod ham, ved at udfinde, at det er hans egen Skyld, eller at det er for hans Synders Skyld. Her ligger Job; det er egl.egentlig det, der oprører ham allermeest, at hans Venner ville forklare hans Lidelse som Skyld. See, i den Grad elske vi MskerMennesker at nyde Livet, i den Grad, at de Ulykkelige de Elendige, hvis Lidelser ville forstyrre os Livslysten og give os et andet Indtryk af Gud end at han er Lykken, dem sikkre vi os saa mod ved at sige: det er deres Skyld, og saa fryde vi os ved Livet og fryde os i den Indbildning, at vi har Gud paa vor Side.
Saa kommer ΧstdChristendommen. Dens Sætning  er: det at lide, at være ulykkelig, just det er Kjendet paa at Gud elsker Dig – og hvad Under vel, Gud er jo Kjerlighed. Skulde da ikke Kjerligheden især elske de Lidende. Men dette maa nu ikke misforstaaes, som fik saa Gud travlt  med at tage Lidelsen bort, nei, Lidelsen bliver, men ΧstdomChristendomKjerlighed er: det at lide er Kjendet paa Guds-Forholdet.
Og alene denne ene Sætning er nok for at reise Forfølgelsen mod ΧstdChristendommen. Thi hele den mægtige Verdslighed vil ikke blot have de jordiske Goder, men vil tillige have Besiddelsen raffineret derved, at det skal være Kjendet paa Fromhed og paa Guds Forholdet.




a

Hvor rystende er ikke den ordknappe Sandhed, hvormed Seneca (de ira 3die Bog cap.capitel 17) fortæller om den Grusomhed, hvormed Lysimachus havde ladet sin Ven Telesphorus fra Rhodus sønderlemme, skjære NæseNæsen og Øre af ham, derpaa længe føre ham i et Buur som et vildt Dyr, og da han saa var blevet aldeles ukjendelig, ogsaa fordi man lod al Ureenlighed blive i Buret hos ham, og han i det lille Rum ikke kunde reise sig op eller bruge Arm eller Been, saa – nu kommer det! – saa tabte ogsaa Medlidenheden sig med ham. See her er det. Bliv ret ulykkelig – saa ophører Medlidenheden – paa rette Sted formodentlig!













Cæsar.




cfr.confer den lille Opsats af Fr. Schlegel (S.Sämmtlige Werke 4d. B.Bind p.pagina 307.) om Cæsar og Alexander.
Sin Lighed med Catilina vedgik  Cæsar selv offentlig, da man gjorde ham Bebreidelser, at han havde befordret nogle MskerMennesker af den laveste Herkomst til de høieste Ærespladser, svarede han: dersom Snigmordere og Røvere havde været ham nyttige til at hævde sin Magt og Anseelse, saa vilde han belønne disse paa samme Maade!

cfr.conferp.pagina 310. Cæsar lagde ikke Skjul paa sit herskesyge Sindelag, og førte altid det Ord af Eteocles hos Euripides i Munden: »for Herredømmets Skyld kunde man vel gjøre Uret, iøvrigt gjøre Ret.«













Antonin – Epiktet.




Hvor ubetydelig er dog Antonins Skrift i Sammenligning med Epiktet! Antonin har det ingen ret Art med, det er næsten affecteret som en Professor. Nei, en Slave – saa kan det have Art med Stoicismens Ophøiethed, saa er den i Sandhed den eneste Udvei. A. har paa saa mange Maader hjulpet sig – ved at være Keiser.














Christus er »Midleren«





Ogsaa deri sees det Usande i Stoicismen,  at Stoikeren udenvidere (uden en Midler) vilde være i Slægtskab med Gud.












Evangelium prædikes for de Fattige.




Et Indlæg.



Det er ikke en historisk Bemærkning af ΧstusChristus: jeg prædiker E.Evangelium for de Fattige, nei, (og selve Ordstillingen fremhæver dette) »Evangelium« prædikes for Fattige, Accenten paa Evangelium, at Evangelium er for de Fattige.
Ved »Fattige« forstaaes saa her ikke blot Armod, men alle Lidende, Ulykkelige, Elendige, Forurettede, Krøblinge, Halte, Spedalske, Dæmoniske.
For dem prædikes Evangelium, ɔ:det vil sige Evangelium er for dem.
Evangelium er for dem  det glade Budskab.
Hvilket glade Budskab? Ikke Budskabet: her er Penge, her er Helbred, her er Æres Opreisning o: s: v:og saa videre, nei, nei, saa bliver det ikke ΧstdChristendom.
Nei, EvangelietC er for Fattige det glade Budskab, at det at være ulykkelig i denne Verden (saaledes at den mskligemenneskelige Medlidenhed slipper En, og den verdslige Livslyst endog grusomt vil gjøre Ens Ulykke til Skyld) at det er Kjendet paa Guds-Forholdet, at disse Fattige, hvem Slægten skiller sig af med endnu grusommere ved at gjøre det til deres egen Skyld at just disse Fattige at just for dem er – Evangeliet.
Saaledes var det oprindeligt, dette er Evangeliet i det N. T.Nye Testamentea
Men snart indtraadte Forandringen og er saa vedblevet  at tiltage i større og større verdslig Tryghed betræffende at dette Forkeerte er Evangelium.
Naar nemlig det ater forkynde Χstd.Christendom er Levebrød om muligt et feedt Levebrød, saa, ja saa forkyndes Evangelium bedst – for de Rige, Intet er lettere at indsee. Naar det at forkynde Χstd.Christendom er at faae Rang og Titel om muligt høi Rang og Titel, og Stjerne og Baand, saa, ja saa (det indseer ikke blot Forkynderne, det indseer jeg ogsaa) saa forkyndes Χstd.Christendom bedst for de Mægtige. o: s: v:og saa videre
Paa den Maade er Evangeliet blevet aldeles forfalsket.
1) Χstd.Christendommen er ikke mere et glad Budskab for Lidende,  altsaa Glæde i Lidelse, er ikke mere Lidelse forklaret ved Evighedens Haab, men er  Livs-Nydelse potenseret ved Evighedens Haab.
2) Det at forkynde ΧstdChristendom er ikke mere at lide, at lide for Læren, men glad ved Evighedens Haab, nei det er den meest raffinerede Livs-Nydelse (udføres psychologisk stærkt) potenseret ved Evighedens Haab.
3) Evangeliet kommer ikke mere væsentligen de Fattige til Gode, nei, det er endogsaa (skjøndt man ikke altid er sig dette bevidst) blevet en himmelraabende Uret mod de Lidende. Idet man nemlig har fundet sin Fordeel ved at forkynde Evangeliet for de Rige, de Mægtige o: s: v:og saa videre føres Sagen igjen tilbage til  Det, Χstd.Christendommen netop har villet modarbeide. De Rige og Mægtige beholde ikke blot alt Deres nei, men denne deres Livs Medgang bliver Kjendet paa deres Fromhed, Kjendet paa Guds-Forholdet »see, siger man, fordi denne Mand er from og gudfrygtig, derfor lykkes Alt for ham, derfor samler han den ene Tønde Guld efter den anden, og naar han svarer Χstds-Forkynderne en passende Afgift, saa indestaae de ham for, at det er Guds Velsignelse, at det er fordi han er en sand ΧstenChristen, hvilket bedst convenerer baade ham og Forkynderne.« Men derved kommer saa igjen  det gamle Grusomme frem: at de Ulykkelige, de Fattige, det er deres egen Skyld, det er fordi de ikke ere fromme, og sande ΧstneChristne. Altsaa disse skulle ikke blot have Lidelse men Skyld til, og de Rige ikke blot Nydelse men Fromhed til.
See, det er ΧstdChristendom. Sammenlign saa det N. T.Nye Testamente og Du skal see det er den størst mulige Afstand.



a
Det prædikes for »de Fattige« og det prædikes af Fattige, der, hvis de ellers ikke vare Lidende, ville blive det ved at forkynde Evangeliet, da Lidelse erbestandigt hører uadskillelig fra Χstd.Christendommen hører med hos Tilhørerne (det er jo for de Fattige) følger med Forkyndelsen, Forkynderen maa lide for Læren.














Bagvendt.




De der selv nyde stor Ære og Anseelse, have Stjerner og Baand o: s: v:og saa videre de prædike om: det er dog saligt at lide Forhaanelseforhaanelse for Sandhed. Og De, der virkelig lide Forhaanelse og dog for en god Sag, de have ikke Troens Frimodighed til at sige Ordet ud »det er dog saligt at lide Forhaanelse for det Gode«, de  prædike om Verdens Lumpenhed o: s: v:og saa videre det vil sige, de ville dog helst være frie for at lide Forhaanelsen, altsaa de troe ikke selv, at det er saligt.
Paa den Maade gaaer denne Prædiken reent ud, den høres ikke mere. I Sandhed kan den kun holdes af En, der virkelig selv lider Forhaanelse for noget Godt. Men har han ikke Troens hele Frimodighed kan han alligevel ikke, vil han helst være fri for Forhaanelsen gjør han bedst i ikke at prædike herom, thi vist er det, Intet opbringer Verden mere end at En, der virkeligt forhaanes, vil forkynde, at det er saligt, var Forhaanelsen, han leed, hidtil kun mindre, lad ham blot prædike saaledes, og Forhaanelsen skal blive rasende i Lidenskab.












Mulighed – Virkelighed




Loven er: Det, som i Mulighed rører oshos, vækker vor Beundring o: s: v:og saa videre det Samme i Virkelighed hade, forbande, forfølge vi.












Det I-og-for sig Værende – og min Opgave.




Jeg fremtager det N. T.Nye Testamente (iforveien har jeg forskaffet mig et nøiagtigere Kjendskab til den classiske Oldtid, jeg har heller ikke ladet de første christelige Aarhundreder upaaagtede) og spørger nu: hvorledes forholde vi MskerMennesker os nu, MskMenneske-Slægten sig nu til den hele Opfattelse af Livet som er indeholdt i det N. T.Nye Testamente, er der ikke  sammenlignet hermed foregaaet en heel qvalitativ Forandring med Slægten og det at være MskMenneske?
Jo, der er, Intet er lettere at see.
Hvilken er da denne Forandring? Den er, at det I- og forsigværende, det Ubetingede er aldeles gaaet ud af Livet, »Forstanden« sat isteden, saa det I- og forsigværende, det Ubetingede ikke blot er gaaet ud, men er blevet MskeneMenneskene en Latterlighed, en comisk Overdrivelse noget Don Quixotisk, hvoraf man vilde lee, hvis man fik det at see, men  man faaer det ikke at see, thiderfor det er jo gaaet ud af Livet.
Det I- og forsigværende og Forstanden forholde sig omvendt til hinanden, hvor det ene er er det Andet ikke. Naar Forstanden heelt har gjennemtrængt alle Forhold og Alle, vil det Iogforsigværende aldeles være gaaet ud.
Og der er det omtrent vi nu er. Overalt Forstand: istedetfor en ubetinget Forelskelse – Fornuft-Giftermaal, istedetfor ubetinget Lydighed – Lydighed i Kraft af RaisonementsGrunde, istedetfor Tro – Viden af Grundea o: s: v:og saa videre o: s: v:og saa videre.
Men det N. T.Nye Testamente repræsenterer just det Iogforsigværende, ene og alene det Iogforsigværende, nu spørger jeg: hvad vil det sige, at vi vedblive at lade som var Alt i sin Rigtighed med at vi kalde os ΧstneChristne efter det N. T.Nye Testamente, naar det som just er Nerven i det N. T.Nye Testamente det Iogforsigværende er gaaet ud af Livet?
At her er et uhyre Misforhold, ere ogsaa Mange opmærksomme paa. De vildevill da give Sagen den Vending: Slægten er voxet fra ΧstdChristendommen.
Jeg mener lige omvendt: Slægten er gaaet tilbage, saadanne MskerMennesker som Χstd.Christendommen er beregnet paa leve ikke mere, i Gjennemsnit er der skeet et Avancement i MskMenneske-Slægten, men der er ikke mere Individer, som kunne være Bærerebærere for ΧstdChristendommen.
Saa foreslaaer jeg, at vi i Erkjendelse heraf, ydmyge os saaledes at vi (saa langt fra at mene at det er os, der ere voxede fra ΧstdChristendommen) tilstaae; at vi kun kunne udvise en Tilnærmelse til ΧstdChristendommen.
Her mener jeg, vi nu ligge. At Slægten skal igjennem Forstanden til det Ubetingede igjen er min Tro. Men Sandhed skal der være betræffende,  hvor vi ere.
Man vil let see, at det der beskjeftiger mig ikke er en Strid med Den og Den, at han ikke er en sand ΧstenChristen, nei det der beskjeftiger mig er den Forandring, der aabenbart er foregaaet med hele Slægten (jeg skulde saaledes let vise, at selv de ivrigste af dedet gammel Orthodoxe selv ligge i Forstanden og ikke udtrykke et Iogforsigværende) sammenlignet med hele det N. T.Nye Testamente











et dobbeltkors




Angreb paa Den og Den er mig væsentligenganske fremmed.c At fEfor Exempel Biskop M. har vidst behændigt at gjøre det at forkynde det N. TNye Testamentes Χstd.Christendom til den meest smilende og glimrende, den fordeelagtigste Carriere: jegnu, har sandeligen ikke misundt ham det; atdet. At gjøre nogen Indsigelse derimod har jeg ikke følt mig opfordret eller kaldet til. Nu var det desuden overflødigt, thi hvad der i den Henseende  skulde siges har Biskop M. selv paataget sig at sige, kort, betegnende, spydigt, som man kunde vente det af Biskop M., hvis Spydighed er bekjendt nok, og bekjendt for at være ypperligt tilspidset,tilspidset og sikkert rammende. I en af sine sidste Bøger (Yderligere Bidrag) bestemmer han sig selv omtrent eensartet med Corsarens Goldschmidt. Det ervar frygteligt spydigt. Vistnok var det det der skulde siges, at disse Søndags-Høitideligheder er Spilfægterie, at Mandagen (Virkeligheden) er det afgjørende, og at Ms Virkelighed er ogsaa dette: Profiten leve. Men fordi det var dette der skulde siges, deraf følger ikke, at Enhver kunde sige det saa spydigt, tilmed i den Grad beregnet paa at indprente sig i Hukommelsen, da det Hele er som et Hexerie, blot to Navne (M og G, G og M) der behøves ikke et Ord mere, M og G: det er nok. I Sandhed hvad Under at Biskop Ms Spydighed har været frygtet, og dog var dette Sidste maaskee den frygteligste Spydighed af dem alle. Saaledesdobbeltkors gaaer det Alderdommen; thi medens Biskop M. forresten er aldeles usvækket,  ungdommelig spydig som nogensinde, kjendes Alderdommen  paa, at det forsaavidt slaaer feil for ham, at Spydigheden gaaer ud over ham selv.



a
istedetfor Tillid – Garantier, istedetfor at vove – Sandsynlighed, klog Beregning, istedetfor Handling – Begivenhed, istedetfor den Enkelte – nogle Stykker, istedetfor Personlighed – upersonlig Objektivitet,



b

eller er dog ikke et Fornuft-Giftermaal (om der saa var 170,000 af de deiligste Grunde for det) et Tilbageskridt sammenlignetist med en Forelskelse?


c
Imidlertid har jeg dog stundom, for at gjøre hvad jeg vil kjendeligere taget polemisk Sigte paa Bevægelsespartiet. Hvad det Bestaaende angaaer har jeg forholdt mig roligt eller snarere understøttende.



d

En Mand, der i sit tidligere Liv var fEfor Exempel en Mester i at skrive Breve – hvis han somhan, som Olding er usvækket, vil skrivevil han skrive dem lige saa mesterligt som nogensinde; men derimod vil det maaskee hænde ham (og derpaa kjendes, at han er blevet gammel) at han i at skrive uden paa Brevene tager feil af Adressen.













Goethe som Repræsentant for den moderne Charakteerløshed – Forstands-Synder, frygteligere end andre Synder.




Christendommen lader nu aabenbart sin Sag gaae til Doms; der vil blive at gaae tilbage i ethvert Fald til Luther; Betjeningen er det især der maa blive Spørgsmaal om, den objektive Forkyndelse, at den er Charakteerløshed: saa kan det maaskee være gavnligt at vise den moderne Charakteerløshed paai et andet Gebeet, i sin Repræsentant Goethe, hvor Sagen vel ikke er slet saa alvorlig, da Goethe ikke gav sig ud for at være ΧstdsChristendoms Lærer, ei ved hellig Eed havde indviet og ved Ordinationen og en Hellig Aands Meddelelse var indviet til at lære ΧstdChristendom.



Der er i et Msk.Menneske i Phantasien (og denne har ethvert Msk.Menneske mere eller mindre af) eten Muligheds Forhold til det Gode, det Ædle, det UegennyttigeSkjø o: s: v:og saa videre
Styrelsens Bestemmelse (og saaledes er det ogsaa ΧstdsChristendommens Mening) at dette Muligheds Forhold skal drage MsketMennesket saaledes ud, at han saa træder i  Charakteer  af det Gode, det Ædle, det Uegennyttige, sætter det ind i Virkelighed, hvor han da kommer til at sande, hvilken uendelig Forskjel der er mellem Mulighed og Virkelighed, at Det, der i Mulighed er saa Vinkende, i Virkelighed er saa svært.
Barndommen og Ungdommen tildeels ogsaa for hele Livet Qvinden forholder sig væsentligen til Phantasien; saa skulde da Manddommen være: at træde i Charakteer af Det, der rørte Barnet, Ynglingen, Qvinden.
Men dette skeer saare sjeldent. Og som i Individet  saa er i hele Slægten denne Udvikling standset paa: Forstanden.
Tag nu en egoistisk rigt begavet Natur, med stærk  Lyst til at nyde Livet. Han er baade for rigt begavet og for intellectuelt udviklet til ikke at see, at uden Ideerne og Idealiteten og Forholdet dertil er Livet altfor ubetydeligt.
Men han er tillige en reen Egoist og egoistisk Forstandighed. Hvad gjør han saa? Han deler. Med Hjælp af Phantasien forholder han sig til det Ædle, Gode, Uegennyttige, Ophøiede – og det er kostelig Nydelse, det veed han godt. Han sætter sig ind, han  ligesom giver sig hen til det – men see, just i det Øieblik da det Gode igjennem Phantasien vilde drage ham saaledes ud, at han nu traadte i Charakteer af, satte det ind i Virkelighed, hvad han som Forstandig i større Forstand har en udviklet Forestilling om vilde blive Lidelse: just da bryder han af,af. og er Egoisten. Digterisk bemægtiger han sig altsaa den ethiske Idealitet, han udtømmer sig digterisk – men selv er han den paa sin jordiske Profit Kloge, som da ikke er gal at træde i Charakteer af det Gode. Charmant! Det er dobbelt Profit: først den ligefremme jordiskeP Profit, som man naaer ved at være Egoist; og saa det  Skin  af Ophøiethed som den digteriske Frembringelse kaster over En.
Man »digter« ædel, uegennyttig Opoffrelse – og man er en Skakerjøde: saa har man endog mere Profit end Skakerjøden; thi man har tillige dette Skin, denne Glands af at være den Uegennyttigeuegenyttige o: s: v:og saa videre, da MskeneMenneskene i deres Eenfoldighed forvexle En med det digterisk Frembragte.
Tænk saa en ΧstdsChristendoms Lærer a  laGoethe, en der ved Hjælp af Betragtninger og Skildringer (dette er svarende til »Digter-Udtømmelserne) naaer Hellighedens Skin og som  er  en kold Forstands-Egoist, der veed indtil det Mindste at passe paa sin Profit, ogsaa paa Profiten af disse Betragtninger og Skildringer.
Der er nu talt nok om, og dømt strengt om alom, den frygtelige Usædelighed der i »Lidenskabens« Tider frygteligt forvexlede det Høieste med de sørgeligste Udsvævelser: mon det dog er saa afskyeligt som denne Hjertets Fortabelse, dette at have taget Skade paa sin Sjel: at kunne gjøre det Høieste og Helligste til digterisk Spil og roligt, forstandigt beregne selv at have Fordelen derafFordelen,. Tag En,  der, som han meente det, religieust begeistret talede i de høieste Toner om christelig Kjerlighed – og hvem saa Lidenskaben spillede det Puds, at det kom til at betyde, at han forførtefortr nogle Piger, der vare fortryllede af hans Phantasie (thi dette maa fastholdes, at det var ikke hans Hensigt, det var ikke en klog beregnet Plan) – tag dette, og tag saa Modstykket, En, der i Forstandens Haardhjertethed veed saa nøiagtigt at forvandle sit Forhold til det Gode til et Digterisk, og nu ved denne Fremstilling fortryller Alle, der næsten tilbedende see i ham en Hellig, han der dog klogt veed bestandigt at svinge saaledes af, at han da aldrig kommer i Charakteer af det Gode, men blot tager al Fordelen ogsaa den næsten tilbedende Beundrings: hvilket er værst!












Det Msklige – det Χstlige.




»Naar Du gjør Det og Det, da vil Du derved gjøre Dig selv og Andre ulykkelige, Du vil blive hadet, afskyet, forbandet af MskeneMenneskene, som vilde berede Dig enhver Lidelse, fuldt forvissede om, at Du ærligt har fortjent det – ergo kan det aldrig være Guds Villie at Du skal gaae ad den Vei.« I det N. T.Nye Testamente læse vi: I skulle blive hadede af Alle for mit Navns Skyld, ja den Tid skal komme, da hvo som ihjelslaaer Eder, skal mene at vise Gud en Dyrkelse – ergo er det ad den Vei Du skal frem. Forunderligt! Og saa ere vi  Alle ΧstneChristne.
»Naar den Elskede, eller naar Din Hustrue, Dine Børn o: s: v:og saa videre bede og besværge Dig da ikke at gaae ad den Vei, der vil føre Dig til Adskillelse fra dem: saa kan Du være vis paa, at det ikke er Guds Villie, at Du skal gaae den Vei!« I det N. T.Nye Testamente læse vi: jeg er kommet at tvistiggjøre Mand og Hustrue o: s: v:og saa videre o: s: v:og saa videre – ergo er det den Vei Du skal gaae. Forunderligt! Og saa ere vi Alle ΧstneChristne, og 1000 christelige Præster have vi.












Det Menneskelige – det Christelige




1000 Præster declamere om Søndagen – og hvis saa En vilde om Mandagen vove  at handle derefter, saa bliver han udleet somudskreget for en Daare, en Særling, eller, hvis han har mere Energie, udskreget som en Sværmer, Samfundet paa det Alvorligste maa sikkre sig imod, hvad det ogsaa gjør ganske anderledes ivrigt end mod Cholera – og næste Søndag declamerer Præsten igjen, og vi ere alle Christne.
At ville følge Jesum efter, altsaa at ville gjøre sig selv ulykkelig, at ville lide »frygtelige Hovmod« raaber man, og jeg selv er ikke langtfra i Anfægtelsens Øieblik at ansee det for Hovmod – og dog siger Jesus i det N. T.Nye Testamente atter og atter: Den, som ikke følger mig efter er mig ikke værd, (saa det vel altsaa maa være Ydmyghed blandt Andet ogsaa saaledes, at der hører Ydmyghed til at bære al denne AnklageKl over Hovmod) – – og saa ere vi Alle Christne, vi, som, om det var muligt paa Livet straffe Den, der vover at ville følge Jesum efter, formodentligen for at det kan blive sandt, hvad ΧstusChristus  forudsiger om hvorledes det vil gaae »Efterfølgeren.«
Og dersom saa jeg med Guds Bistand holdt troligen ud – saa, ja saa vil mine Skrifter blive læste, maaskee meget læste, men om jeg paa hver evige Pagina skrev det ind: pas paa, at det ikke bliver Doctrin, det bliver alligevel Doctrin.













»Mig er Verden korsfæstet og jeg Verden.«





Det er en Langfredags-Prædiken af Mynster – tænk nu Mynsters hele Liv, og at dette skal være Mottoet!












Om mig selv.




»Christendommen er hersteds slet ikke til; men for at der kan være Tale om at den faaes igjen, maa først en Digters Hjerte briste, og denne Digter er jeg« dette Ord af mig selv om mig selv det bliver dog sandt.






















Om mig selv cfr.conferJournalen NB24 p.pagina 68.


d. 76 Aug.




Det bliver mig nu i disse Dage tydeligt, at det i hiinhiint Natte-Samtale med mig selv som gik forud for Udgivelsen af den sidste Pseudonym: Anti-Cl.,Anti-Cl.) var min Forstandighed, der vilde holde mig tilbage og ikke det Bedre i mig. Saaledes endte den nemlig: »jeg (eller Du) kunde jo vente en 8 Dage« »see, nu vil han sin egen Undergang.« Dersom jeg antager, at den første Replik skal lyde: Du kunde jo vente en 8 Dage, saa er det ikke mere Samtale, saa er det den anden Stemme der siger baade det og Svaret »see, nu vil han sin  egen Undergang.«, og det staaer saa tydeligt for mig, at disse to Sætninger forholde sig til hinanden som Replik og Contrareplik. Men altsaa maa  Replikken lyde: jeg kunde jo vente en 8 Dage.









Lad mig endnu engang tage den Sag op, det har for mig været saa afgjørende, dette med Udgivelsen af den sidste Pseudonym og saa det Senere.
Saaledes stod Sagen. Jeg havde i længere Tid forstaaet, at jeg ved at slaae af, ved at ophøre at være Forf.Forfatter, ved at bruge mine Gaver til at vinde for mig, let kunde sikkre mig en yderst behagelig Existents. Men bestandigt var der Noget i mig, som holdt mig tilbage derfra, thi det var mig, som fordredes der mere af mig.
Imidlertid blev Forholdene strengere og strengere for mig, saa kom hele det Oeconomiske saa stærkt op, saa mange mange andre Lidelser – saa faldt det mig mere og mere paa, om det dog ikke var Guds Villie, at jeg skulde glæde mig ved Livet. Saa tiltalte det mig saa meget, idet jeg slog af, at gjøre Noget for hende. Dog kunde jeg ikke ret beslutte mig til at gjøre Skridt i denne Retning, det var mig som fordredes der mere af mig, medens jeg tillige  dog var saa angest, at det skulde være Stolthed af mig, at jeg ikke vilde.
Saa skrev jeg til Bogtrykkeriet. Da var det, jeg fik Efterretning om Etatsraad Olsens Død.
Da var det hiin Natte-Samtale med mig selv indtraadte.
Jeg vidste ikke hvad jeg skulde gjøre, men besluttede dog at vove ud.
Det fulgte af sig selv, at mit Liv nu maatte blive mere og mere anstrenget. Det er ogsaa skeet. Imidlertid vilde alt Det ikke have taget saa meget paa mig; men det der har taget paa mig frygteligt, om det end og har udviklet mig høiligt, er, at jeg ikke kunde blive klog paa, om det var min Stolthed, der havde villet vove ud tiltrods for en advarende  Stemme (»see nu vil han sin egen Undergang«) eller lige omvendt, at det just var min Forstandighed, der vilde have  holdt mig tilbage og ladet mig vente i en 8 Dage, hvorved da Alt var gaaet i sin Moder igjen, og at dette vilde være blevet min egen Undergang (see nu vil han sin egen Undergang).
O, det harer været strenge, strenge Tider, indtil Døden. Og hvad der piinte mig somvar Dødsstødet var dette, om det skulde være muligt, at det var min Stolthed der tiltrods for min Forstandighed, der noksom havde seet Farerne forud, og endog tiltrods for en advarende Stemme, skulde have vovet ud. Det er forfærdeligt, jeg har følt Lidelser som det at døe.
Men Styrelsen veed nok hvad den gjør. Thi dersom til alle Lidelserne ikke var kommet den Lidelse: om det ikke var minmig egen Skyld, om det ikke var Guds Unaade, at dette hændtehente mig, saa var Lidelsen aldrig blevet indtil Døden – og det var nok Bestemmelsen.  Derfor lod Styrelsen mig forblive i en Uklarhed over hiin Natte-Samtale, for at jeg paa denne Uklarhed skulde saare mig indtil Døden.
Det har jeg ogsaa gjort. O, men hvad harj jeg ogsaa nu lært! Trættet i denne indre Qval tabte jeg Lysten til at ville nyde Livet, selv om nu Betingelserne tilbødes – men jeg blev i dybeste Forstand opmærksom paa ΧstdommenChristendommen.




a

Om mig selv (cfrconfer Journalen NB24 p.pagina 68.)













Den Hellig-Aand er »Trøsteren« – at afdøe – at gjenfødes.




Hvorfor kaldes den Hellig-Aand Trøsteren?
Ganske simpelt. Dersom Kjendet paa at forholde sig til Gud og Kjendet paa, at Gud elsker mig, skal være, at Alt lykkes mig,  saa behøver jeg ingen Aand til at trøste mig,mig. dette hele Forhold er slet ikke et Aands Forhold.Forhold,
Nei, men naar Kjendet paa Guds Forholdet er Lidelse, naar det at Gud elsker mig finder just Udtryk i, at jeg maa lide (og anderledes kan Gud som »Aand« ikke udtrykke sin Kjerlighed, og saaledes læres det ogsaa i det N. T.Nye Testamente, hvor jo fEfor Exempel Christus udtrykkelig siger til Paulus, at han skal see, hvad han skal komme til at lide for hans Navns Skyld, saa altsaa LidelseLidelsen er Udtrykket for Kjerligheden Udtrykket for at være den Elskede) saa maa der en »Aand« til forat at trøste.
Hvad er det at afdøe? Det er at gjennemlide den Smerte, at Gud for En virkelig bliver Aand, hvorved Kjendet paa Guds-Forholdet bliver Lidelse.
Hvad er det at gjenfødes? Det er gjennem den Smerte, som er at afdøe, at forvandlesunder til at skulle være  Aand og udholde, at Kjendet paa Guds-Forholdet er Lidelse.
Den meest potenserede Egoisme, er at elske sig selv og saa ovenikjøbet indbilde sig, at det at Alt lykkes En er Beviset for Guds Kjerlighed. Frygtelige Egoisme. Den største Afstand herfra, er i salig Glæde i seierrig Glæde at kunne holde dette ud, at Kjendet paa Guds-Forholdet er Lidelse.




a

Forresten kaldes »Aanden« ogsaa »Trøsteren« m: H: t:med Hensyn til at »Efterfølgelsen« dog aldrig kan lykkes et Msk.Menneske saaledes, at han paa nogen Maade turde fortrøste sig til den.













At elske ΧstumChristum.




Hvad er det at elske? Det er  at ville ligne den Elskede, eller det er at gaae ud fra sit Eget og ind i den Elskedes.
Lad En have med stor Opoffrelse gjort mig den største Tjeneste, saa jeg nu siger jeg elsker ham: ja, lad os see, hvorledes jeg udtrykker det, for at see, om jeg elsker. ΧstusChristus leed og døde for mig. Nu saa vil jeg, glad ved at han erhvervede mig mine Synders Forladelse og en evig Salighed, jeg vil ret glæde mig ved Livet, men tillige takke ham og atter takke ham. Bliv nu lidt, er det at elske ΧstusChristus? Nei, lige modsat det er den frygteligste Egoisme. Eller veed jeg ikke, paa hvilken Maade ΧstusChristus ønsker jeg skal udtrykke min Tak, nemlig ved Efterfølgelse. Dersom jeg da elsker ham, saa maa jeg jo udtrykke dette i hans Sprog, og ikke sluddre Noget op i mit eget Sprog og bilde ham ind, at  det skal betyde, hvorledes jeg elsker ham.












Undseelse. Den Extraordinaire.





Plato siger i »Lovene« (dette er citeret efter Rötscher: Aristophanes und seine Zeit Berlin 1827. p.pagina 85.86.) at det der binder MskeneMenneskene i Lydighed mod Lovene er Undseelse. (αιδως.)

Deri ligger det MskligeMenneskelige, at det at være den Enkelte, Undtagelsen er Frækhed.
I Umiddelbarheden er denne Undseelsens Magt som binder de Enkelte i Følgsomhed mod det Almene egl.egentlig Dyre-Bestemmelsen, de ere ikke saaledes reflekterede i sig, at de kunde udholde at være forskjellige fra de Andre, at skulle være forskjellig fra de Andre vilde være den rædsomste Qval.
I reflekterede Tider er  det saa ofte kun MskMenneske-Frygt der cujonerer de Enkelte til at være som de Andre, saa bliver Abstraktioner som Publikum, hvilket egl.egentlig er »de Andre« Tyranen.
Dog bliver ogsaa den ethiske Sandhed, at MsketMennesket skal have Undseelse for at være forskjellig fra det Almene, hvor meget end maa fastholdes, at dette let kan blive Sophistisk, naar man ikke passer paa, hvad der skal forstaaes ved det Almene, at det ikke er udenvidere hvad til en given, maaskee fordærvet Tid »de Andre« udtrykke.
Tag nu den Extraordinaire. Ogsaa dette hører med til hans Lidelse, at han ikke kan undgaae at forvexles med slet og ret Frækhed, der sætter sig ud over det Almene. Dette kan ikke undgaaes, thi Berettigelsen ligger i det den Extraordinaire har  at bringe; men det er jo implicite tilstede og sees egl.egentlig ret først naar han er død.




a

Som Undseelse forbyder at blotte sig at blive nøgen, saaledes er det en Undseelse, der afholder En fra at opgive det Skjul at værebliv som de Andre og at blottes som den Enkelte. – Det er derfor en Lidelse at blive den Extraordinaire, medens det dog alligevel er Sandhed, at han hvis han er den sande Extraordinaire skal være det, Lidelsen er, at de Andre maae ansee det for Mangel paa Undseelse, og at han selv i Anfægtelsens Øieblik maa ansee det saaledes.













Ungdom – Alderdom




Saa springer der en Yngling op, taler begeistrede Ord – og anlægger den Maalestok paa en Olding, hvis Liv da rigtignok ikke kan siges at svare til dette Høie og Begeistrede. Og saa troer Verden (der altid vil bedrages) at naar bare den Yngling kommer til at styre, saa bliver Alt godt.
O, Herre Gud hvor dumt. Lad os faae at see den Yngling naar han er blevet en Olding, hvorledes saa hans  Liv er.
Men det er den Grusomhed mod de Gamle, som atter og atter forskyldes.
Jeg er mig bevidst at have gjort en Undtagelse, thi jeg harer i Grunden spenderet min Ungdoms Fordeel paa Mynster.
Men som Ungdommen kan gjøre Alderdommen Uret, saa ogsaa omvendt Alderdommen Ungdommen ved at tvære. Og det har egl.egentlig Mynster gjort mod mig.
Smerteligt berører mig dog det Forhold til Mynster, jeg vilde dog saa gjerne have gjort Alt godt for ham.



















Christendommens tvende Sætninger






A.


Fordi Du er Lidende, derfor elsker Gud Dig.
Det er dette: kommer hid alle I som arbeide o: s: v:og saa videre o, taber ikke Frimodigheden, som var det at lide, at være ulykkelig, som var det Skyld (hvad MskeneMenneskene grusomt opfandt, for at blive Eder qvit) nei, just Eder elsker Gud, at I lide er ikke Udtrykket for at være forladt af Gud, tværtimod.





B.


Fordi Gud elsker Dig, derfor maa Du lide.
Dette er det Næste, er, hvad der saa vil indtræde, hvis Du i Sandhed har indladt Dig med ΧstdChristendommen: Du maa lide, lide for Læren, kort Du maa lide, – fordi Gud elsker Dig. Det er, Gud er  Aand, han kan ikke anderledes udtrykke sin Kjerlighed end ved at Du maa lide, vil Du ikke lide, saa vil Du altsaa være fri for Guds Kjerlighed.
Men pas nu vel paa; thi idet Du har forstaaet dettedet, da vil det bevæge Dig dybt og inderligt i Stemning – og i samme Øieblik vil det Sandselige i Dig underskyde et Bedrag, det vil være Dig, som maatte da denne Din Bevægethed saaledes behage Gud, at han nu sendte Dig en eller anden Lykke – o, svigefulde Hjerte, saa gaaer jo dog Sagen tilbage i det Gamle, det bliver det Sandselige, ikke dette: at Guds Kjerlighed udtrykker sig ved at Du maa lide.
Sandt nok, her gaaer den sidste blot mskligemenneskelige Trøst ud; thi den sidste blot mskligemenneskelige Trøst er: naar Alt forlader mig, saa har jeg jo Gud, han sender nok Held og Lykke – o, og hvis Gud elsker Dig, det udtrykkes ved,  at Du maa lide – ellers elsker han Dig ikke!
Hjælper han Dig da ikke? Jo han hjælper Dig til at finde det ubeskriveligt saligt, saaledes at lide. Dette er Aandens Vidnedsbyrd.
Men pas nu vel paa, at der ikke i samme Øieblik, just i Forstaaelsens Øieblik underskyder sig et Sandsebedrag. Thi Du vil ved denne Forstaaelse blive bevæget i Stemning, og saa vil det være Dig, som maatte dette behage GudGud, saaledes, at han sendte Dig een eller anden lykkelig Tilskikkelse – o, svigefulde Hjerte, saa gik jo Sagen tilbage til det Sandselige, og det blev ikke Aandens Vidnedsbyrd; nei, pas vel paa, thi maaskee tilskikker Gud Dig just i samme Øieblik et piinligt Uheld – at Du strax kan indøve, ved Hjælp af Aandens Vidnedsbyrd at finde dette saligt.









Saaledes er det en vidtløftig Historie, inden et MskeMenneske finder Trøsten.
Der er en Gud i Himlene – er dette ikke uendeligt Trøst nok? Jo, hvis Synden ikke var.
Der er en Forsoner – er dette ikke Trøst nok, han gjør jo Fyldest for al Din Synd? Jo, hvis ikke just han,han ikke just Forsoneren, fordrede »Efterfølgelsen.«
Men Aandener er »Trøsteren« – der standser vi: trøst Dig!









Blot Eet endnu. Som Lægen siger til Den, hvis Been var brudt, naar han skal til at bruge det igjen: vær endelig forsigtig,  saa snart De mærker den mindste Smerte, saa giv lidt efter, hviil en halv Times Tid, men begynd saa igjen; eller er Smerten større, saa læg Skinnerne en Dag an igjen, tag Stokken til Hjælp, men begynd saa igjen den næste Dag – og for Alt ingen Sindslidelse, at De da ikke bliver utaalmodig og for Smerte stamper i Gulvet, thi saa brækker De Benet igjen, det vil være »for Smerte« forsaavidt det vil være for at faae den størst mulige Smerte: saaledes ogsaa her. Vær forsigtig, smerter det for stærkt, giv lidt efter, men begyndbegynde saa igjen. Og for Alt ingen Utaalmodighed, der her kunde være endog livsfarliglivsfarligt.
Giv lidt efter, det evig Visse er og bliver dog, at et Msk.Menneskefrelses ene og alene ved Naaden.Naaden; og
Giv lidt efter, men begynd saa igjen. O, og ikke sandt, var det ikke den lumpneste Utaknemlighed, om et Msk.Menneske vilde spare sig for Anstrengelse, fordi han frelses – af Naade. Eller hvad vilde Du dømme om den Mand, der blev kold og ligegyldig mod sin Hustrue, fordi han vidste, at han var elsket, saa han kun vilde anstrenge sig, hvis hana skulde fortjene hendes Kjerlighed.



a
ikke var elsket, og











Christus.
Paulus – Jacob.
Peder – Johannes o: s: v:og saa videre



Dette vil sige: kun Gud-MsketMennesket er det eneste Individ der som ene udtrykker ΧstdChristendommen.  Naar det ikke er Gud-MskMennesket, behøves der altid idetmindste To, for at udtrykke ΧstdChristendommen.












Christd.Christendommen har intet Esoterisk.




Det er en blot mskligmenneskelig Opfindelse, om En vilde sige: jeg har saa stærke Indtryk af Χstd.Christendommen, at jeg vil skjule det for Andre, for ikke at gjøre dem ulykkelige, thi de kunde ikke bære det.
Nei, Christus selv gav jo ikke saaledes efter i mskligmenneskelig Medlidenhed (ogMedlidenhed, og ham betræffende kunde man da være sikker paa, at denne Medlidenhed ingen tvetydig Tilsætning havde af, at det muligt var for at skaane sig selv, man er saa medlidende), han satte  ΧstdommenChristendommen heel ind – og MskMenneske-Slægten sprængtes ogsaa. Havde han ikke sat Χstd.Christendommen heel ind, saa havde MskeneMenneskene bedre kunnet bære ham, og han var vel ikke blevet offret ɔ:det vil sige ΧstdommenChristendommen var ikke kommet ind i Verden.












»De Offrede«, Correctiverne.




Som den kunstforstandige Kokkepige i Forhold til en Ret, hvor der iforveien er en Mængde Ingredientser blandede siger »en lille bitte Smule Kaneel maa der endnu i« (og vi Andre kunne maaskee knap smage, at denne lille Smule Kaneel kom i, men hun veed bestemt, hvorfor, og hvorledes den smager ind med i det Heles Blanding); som Kunstneren i Forhold til hele  Stykkets Colorit, der er dannet af de mange mange Farver, siger: der og der, paa det lille PunktPunkt, maa der anbringes en lille Smule Rødt (og vi Andre kunne maaskee neppe engang opdage, at det Røde er der, i den Grad har Kunstneren fortonet detden, medens han ganske nøiagtigt veed, hvorfor det skulde anbringes): saaledes med Styrelsen.
O, Verdens Styrelse det er en uhyre Huusholdning, et grandiost Malerie. Dog er det med ham, Mesteren, Gud i Himlene, som med Kokkepigen og Kunstneren, han siger: nu maa der en lille Smule Kaneel i, en lille Smule Rødt anbringes. Vi begribe ikke, hvorfor, vi øine det neppe, i den Grad forsvinder denne lille Smule i det Hele, men Gud veed, hvorfor.
En lille Smule Kaneel! Det vil sige: her maa et Msk.Menneske offres, han maa med for at give det Øvrige en bestemt Smag.
Dette er Correctiverne. Den usalige Vildfarelse er det, naar nu Den, der skal bruges til at anbringe Correctivet, bliver utaalmodig, og vil gjøre Correctivet til Normativet for de Andre, det er Forsøget paa at forvirre Alt.
En lille Smule Kaneel! MskligMenneskelig talt, hvilken Smerte saaledes, offret, at være den lille Smule Kaneel! Men paa den anden Side, Gud veed nok, hvem han vælger til at benyttes paa den Maade, og saa veed han dog, i den inderligste Forstaaelse, at gjøre det saaledes saligt for ham at offres, at blandt de tusinde, forskjelligartede Stemmer, der hver paa sin Viis udtrykke det Samme, høres ogsaa hans, og maaskee just hans i Sandhed de profundis: Gud er Kjerlighed.  Fuglen paa Qvisten, Lilien paa Marken, Hjorten i Skoven, Fisken i Havet, talløse Skarer af glade MskerMennesker juble: Gud er Kjerlighed. Men under, ligesom bærende, som Baspartiet gjør det, alle disse Sopraner lyder det de profundis fra de Offrede: Gud er Kjerlighed.












Præste-Præk.




Den hele Forkyndelse, som »Præsten« ordentligviis repræsenterer, er og bliver dog Galimathias, uden at jeg derfor mener, at den skal bort, eller at den ikke ogsaa kan gjøre sin Gavn, hvilket nemlig ligger i, at MskeneMenneskene ordentligviis ikke have Tid til at tænke videre over det Religieuse.
Confusionen ligger bestandigt i, at medens Præsten prædiker, underskyder Tilhøreren en lavere Forestillingskreds, og Præsten tænker slet ikke paa at udrive ham deraf.
Lad os tage et Exempel. Præsten prædiker over de Ord: ΧstusChristus skjeldte ikke igjen, der han blev udskjeldt. Nu prædiker han dadam om, at man skal gjøre lige saa, ikke skjelde igjen. Tilhøreren hører andægtig efter, og slutter omtrent saaledes: naar jeg da nu gjør efter hvad Præsten her siger (ikke skjelder igjen) saa vil det nok gaae mig godt i denne Verden. See, her har vi det. Det Hele dreier sig bestandigt om, at det maa gaae godt i denne Verden – og til den Ende vil man have med Χstd.Christendommen at gjøre.gjøre, Hvilket Dyb af Forvirring. Og paa den Maade prædiker 1000 Præster, og høre Millioner.
Tag de forelæste Ord,Ord. spørg Digdig saa selv: hvorfor blev ΧstusChristus korsfæstetaf? Aabenbart fordi han ikke skjeldte igjen. Ved at skjelde igjen vil man altid komme ganske godt fra det i denne Verden. Men Intet er den meest forbittrede  Forfølgelse saa vist som hvis Nogen formaaede at øve den Ophøiethed, der ikke skjelder igjen, Intet hader Verden saa meget. Tag etblot MskMenneske, hvis Socrates blot havde kunnet beqvemme sig til at skjelde igjen, saa var han ikke blevet dømt.
ΧstusChristus beder for sine Fjender. Nu prædiker Præsten. Tilhøreren slutter da: dersom jeg gjør lige saa, vil det nok gaae mig godt i denne Verden. Der har vi det igjen! Nei, nei, nei, hvis Du stod anklaget og blev dømt til FængselLængsel paa Livstid – hvis Du da havde Ophøiethed til at bede for Dine FjenderU: vær forvisset Du bliver henrettet. Intet forbittrer i den Grada som at bede for sine Fjender.
Men det der hjælper MskeneMenneskene, at de ikke mærke, hvilket Galimathias de komme ind i, er, at de hele Ugen igjennem væsentligen leve i ganske andre Tanker.
Og ΧsthedensChristenhedens Grundforvirring er, at den officielt forkyndes og officielt høres under den Antagelse, at Christendommen forholder sig til dette: saa vil det nok gaae Dig godt i denne Verden.
Jo, jeg takker det er rigtignok gaaet de sande ΧstneChristne godt i denne Verden.
Præsterne derimod gaaer det jo meget godt i denne Verden – men det er heller ikke ΧstdChristendom.



a
mod En
















Socrates






I Bøger, Artikler, Prækeforedraget o: s: v:og saa videre forekommer ofte denne Vending: Tiden tillader os ikke at gaae videre ind herpaa o: s: v:og saa videre
Hvor uendelig vittigt af Socrates.  Da han er blevet dømt, og nu taler efter Domfældelsen, siger han blandt Andet til Dommerne: at han velvil seer, at det ikke vil lykkes ham at overbevise dem om hans Uskyldighed »thi dertil erhar Tiden for kort, eller har han for kort Tid samtalet med dem.« Derimod antager han, at hvis det ikke havde saadan Hast, men han kunde komme ordentlig i Samtale med dem, saa skulde det nok lykkes ham.












Ægte socratisk.





I sit Forsvar strax i Begyndelsen talersiger Socrates slet ikke om, hvilke Offere han egl.egentlig har bragt – nei, han siger, at paa Grund af at han har havt saa travlt med at gaae omkring og virke paa den Enkelte »har han ikke  faaet Tid til at befatte sig med Statens Styrelse, eller med at samle Penge, men har levet i den yderste Armod.

Pathetisk kan man sige: jeg har levet i Armod for at tjene min Sag; ironisk hedder det: jeg har ikke faaet Tid til at samle Penge.












»Lidelse« – om mig selv.




»Lidelse« er Qvalitets-Udtrykket for Ueensartethed med denne Verden.
I denne Ueensartethed (Lidelse er Udtrykket) ligger Forholdet til det Evige, Evigheds Bevidsthed. Hvor der ikke er Lidelse er heller ikke Evigheds Bevidsthed, og hvor der er Evigheds Bevidsthed er ogsaa Lidelse.  Det er i »Lidelse« at Gud holder et Msk.Menneske vaagent (ueensartet med denne Verden) for Evigheden.Evigheden, og
I det gl.gamle Testamente var det  saaledes: nogle Aar vare Lidelse (Prøvelsen) og derpaa endnu indenfor dette Liv og i denne Verden naaedes Tilfredsstillelsen, som er en Eensartethed med dette Jordiske. Gud prøver Abraham, lader som vil han, at han skal offre Isaak, men saa er Prøven forbi, A. faaer Isaak og hans Glæde er i dette Liv – derfor udviser A. heller ikke Evigheds-Bevidstheden, thi Lidelsen er ikke indtil det Sidste.
ΧstdomChristendom er Lidelse til det Sidste – der er Evigheds Bevidsthed.
Hvad mig angaaer, da har jeg haft Leilighed til at blive opmærksom herpaa.
Jeg har fra min tidlige Tid sukket under en oprindelig Ueensartethed med denne Tilværelse. Dog har denne Smerte tillige været mig Udtrykket for, at der i en anden Forstand var indrømmet mig mere end Almindelig.
Denne min oprindelige Ueensartetheds Smerte fik jeg dobbelt skærpet, da jeg sympathetisk kom til at bære en Andens Lidelse, ved at have gjort en Pige ulykkelig.
Saaledes levede jeg hen, trods al Lidelsen, jeg kan aldrig noksom takke Gud for, hvad der blev gjort for mig.
Eet Gode havde jeg imidlertid stedse haft, jeg havde været fri for Næringssorg, hvad jeg dobbelt maatte være taknemlig for, da just min Ueensartethed gjorde det saa vanskeligt for mig at passe saaledes ind i Verden at jeg ret kunde sørge for mit Udkomme.
Da kom 48. Jeg fik det største Indtryk af mig selv, som jeg nogensinde har haft. Men tillige begyndte ogsaa da, ved Penge-Forvirringen og ogsaa paa anden Maade, Spørgsmaalet om Udkommet at rykke mig nærmere og nærmere.
Mange andre Omstændigheder stødte til, og da kom der  Øieblik, hvor Sagen stillede sig saaledes for mig: om det ikke var Betydningen af at have en Frelser, at ved ham denne min Ueensartethed skulde hæves – og saa skulde jeg nok sørge for mit Udkomme og ret  mskligmenneskelig glæde mig ved Livet. Naturligviis vaagnede saa strax Tanken om »hende«, at nu ogsaa hendes Liv kunde faae en Glæde, hvis hun ønskede den.
Jeg var mig bevidst, at dette egl.egentlig var et Affald fra Gud, om man saa vil.NBa Saaledes forstod jeg mig selv, naar jeg for Gud talte med mig selv derom. Jeg sagde: jeg kan ikke længere holde ud, at være Dig saa nær, tilgiv mig det, at jeg trækker mig tilbage. Du er jo Kjerlighed; og naar jeg seer, at det nære Forhold til Dig (i hiin  min Ueensartetheds Smerte) vil blive idel Lidelse, saa vil Du i »Naade« tilgive mig, ja være migb behjælpelig til, at jeg slipper lidt længere bort fra Dig; thi dette forstaaer jegforstaaer,,  jo nærmere man kommer Dig, jo mere Lidelse i dette Liv. Saa vil Du ikke vredes, og Du vil paa anden Maade passe paa mig, at jeg ikke nu, naar denne Smerte, der hver Dag og hver Time bandt mig til Dig og mindede mig om Dig, er borttaget, at jeg da ikke glemmer Dig,Dig pa og tilsidst vender hele Forholdet om, og bilder mig ind, at det, at jeg nu ingen Smerte mere føler er Tegnet paa Dit større Velbehag, istedetfor det maaskee snarere er Dit Mishag, thi som sagt, dette forstaaer jeg jo nærmere Dig jo mere Smerte, o, men jeg kan  ikke, Du Kjerlige, Du maa tillade mig at fjerne mig fra Dig.
Saaledes tænkte jeg mig det. Imidlertid skete det ikke.
Men var det skeet, da vilde mit Liv blevet i det Gl.Gamle Testamentes Stiil: nogle Aars Lidelse og saa Glæde og Tilfredsstillelse i dette Liv.
Forsaavidt jeg da alligevel havde paataget mig at udvise ΧstdChristendommen, og hvor bestemt jeg end havde indskærpet, at jeg egl.egentlig ikke er ΧstenChristen: det var dog endt med, at jeg var blevet en Sophist.
Jeg havde saa formodentligen gjort glimrende Lykke, maaskee, det var ikke umuligt, at det var endt med, at jeg engang var kommet til at gaae klædt i Fløiel og med  Stjerne og Baand.
Og til den Tid vilde jeg saa formodl.formodentlig ganske have glemt det Sande, ladet mig af Andre bilde ind og indbildt mig selv, at dette straalende Liv var et Beviis for  min Gudsfrygt, et Udtryk for Guds Kjerlighed – istedetfor at Lidelse er Kjendet paa Guds-Forholdet.
Saa var jeg altsaa blevet en Sophist. En ny Sophist, maaskee den allerfarligste, just fordi jeg laae oprindeligen det Sande saa nær.
Nei, men det skete ikke. Det gl.gamle Testamentes Existents-Form i Religieusitet har været udviist i mit Liv – men jeg skulde videre.
Det N. T.Nye Testamente er Lidelse indtil det Sidste – men saa ogsaa Evigheds Bevidstheden. Den  var jeg i det andet Tilfælde væsentlig gaaet Glip af. O, thi det er dog frygtelig Galimathias, dette at indbilde ethvert MskMenneske, hvis Liv er lutter Eensartethed med denne Verden, at han har Evighedens Bevidsthed.



a





NB
Nota Bene




Fra en anden Side forstod jeg det dog ogsaa saaledes: om jeg ikke nu var blevet for udviklet til at kunne leve i det barnlige Forhold til Gud som jeg hidtil havde levet, saa det var som om Gud selv sagde: Du maa slippe mig, vi To kan ikke have saaledes med hinanden at gjøre.













Christenhed.




1000 Præster præker hver Søndag: ikke en Spurv falder til Jorden uden den himmelske Faders Villie, Eders Hovedhaar ere talte o: s: v:og saa videre; oghvad de sige: dette er saligt at troe, og dette skal Du troe.
Hvad vil dette sige, det vil dog vel sige: Du skal troe paapaae en providentia specialissima.
Og dersom om Mandagen et Msk.Menneske lader sig forstaae med, at han troer paa enet providentia specialissima – saa udstødes han af Samfundet som »Sværmer«.
Og næste Søndag præsterpræker 1000 Mand igjen: Du skal troe o: s: v:og saa videre












Om mig selv.




Med alle mine Lidelser, saa med større og større Modstand udenfra, da jeg maa rykke mere afgjørende frem, endeligen med Usikkerhed for Udkommet at skulle vove ud: derom var det, jeg sagde, nei det tør jeg ikke, det er mig for høit, det er mig som var det at friste Gud.
Og dog var det vel dette der fordredes af mig.
At jeg skulde komme til at lide Nød, er maaskee slet ikke sagt, men under Trykket af Muligheden deraf skulde jeg vove.
Der har været Timer, hvor jeg ligesom har følt Trang til, at der var et Msk.Menneske, jeg kunde tale med, en Asket. Men overalt, hvor jeg seer hen, dette væmmelige: Professoren, som docerer, og forresten existentielt kun veed Beskeed om Levebrød og Carriere. Og at tale til nogen Saadan, kunde da aldrig falde mig ind, ja kunde jeg end ikke have forsvaret, thi han vilde da naturligviis seet at hjælpe mig ud af al Undseelse, saa jeg i fuldkommen fræk Tryghed udenvidere gjorde Levebrødet til Livets Alvor.
Imidlertid har det vel været godt for mig, at der intet saadant MskMenneske er, det vilde dog maaskee have svækket mig at have confereret med et  andet MskMenneske, istedetfor at holde mig til Gud.
Ja, med Dig o, Gud, uendelige Kjerlighed ønsker jeg at have at gjøre! Feiler jeg, o, Du Kjerlige, saa slaae til, at jeg kan komme paa den rette Vei.












Mynster.





Da jeg første Gang efter Udgivelsen af »Indøvelse i ΧstdChristendom« talte med M. sagde han blandt Andet: at han saae nok, at det var ham jeg vilde tillivs, at ⅔ af Bogen var mod ham og ⅓ mod Martensen, han anførte saa særligen det i 3die Afdeling om »Betragtninger.«

Dette er nu en Misforstaaelse. Jeg sagdeh ham udtrykkelig da jeg bragte ham den Bog: at jeg havde ønsket, at En af os Toto var død inden den udgaves. Men dersom man vil en Mand tillivs, saa ønsker man ham dog vel ikke død forinden.
Forøvrigt stødte et Punktum 2. Journalen NB26, s. [130]-131. Marginaltilføjelsen NB26:54.b, indvist med »NB«, løber over to sider i hiin Opsats om Betragtninger ogsaa mig, da jeg læste Correctur. Men jeg var saaledes spændt, at jeg frygtede for, at hvis jeg forandrede nu det Mindste, saa endte det vel med, at jeg opgav at udgive hele Bogen.a  Det, der stødte mig  var det Punktum: Betragtninger! Man seer det paa ham, Øiet trækker sig tilbage o: s: v:og saa videreNBb
Men mit Forhold til Mynster er besynderligt, det er ham selv, der i Grunden hidser mig ud.
Der er Intet der er M. i den Grad imod, som at der virkelig skulde være en uegennyttig Begeistring til. Som hiin Sophist (i Wielandsi (Wielands Agathon) vil han vove Alt for at forhindre det.
Det der nu gjør, at det trækker hen, er at M. ikke ret kan blive klog paa, om det dog ikke egl.egentlig er en særdeles fiin Klogskab, jeg repræsenterer, at det dog ved en behændig Vending ender med at gribe det Jordiske. I saa  Fald vilde han ikke være saa uenig med mig.
Men bestandigt holder han blot hen. Jeg har allerede talt for flere Aar siden til ham om det at ansættes ved Pastoral-Seminariet. Jeg siger forresten ikke, at jeg just derfor vilde have antaget det, men jeg vilde saa gjerne at den Mulighed var blevet lagt mig saa nær, at jeg friere kunde see an, om det var ad den Vei jeg skulde eller ikke. Dog herom kan jo M. Intet vide. Men han har ikke villet gjøre det Allermindste, blot holde Tiden hen. Saa regner han vel paa, at jeg paa Grund af oeconomiske Hensyn (og jeg har jo selv allerede for flere Aar siden sagt ham, at jeg havde Bekymring i den Henseende, allerede i 46 har jeg sagt ham det) ikke kan holde ud.
Nu, hvad skal jeg saa gjøre? Skulde jeg slaae af, saa maatte jeg see at virke extensivt – og dertil var jo en Ansættelse ved Seminariet. Men det vil M. ikke. Men saa maa jeg vedblive intensivt og saa maa jeg lægge paa – det er jo M. selv Skyld i.
Saa kan man da ikke sige, at det er mig der vil ham tillivs.



a
Dette sagde jeg ogsaa Biskop M. den Dag, da vi talte derom.


b





NB
Nota Bene




Forresten erindrer jeg nok, at da Manuscriptet til »Sygdommen til Døden« blev sendt i Bogtrykkeriet, var der i mig en Utaalmodighed i Retning af Biskop M. og den venskabelige Maade paa hvilken han egl.egentlig har arbeidet mig imod, jeg erindrer den Replik af mig, i Anledning af Udgivelsen af den Bog: lad ham (nemlig Mynster) nu have det. Men siden »Sygdommen til Døden« og til »Indøvelse i Χstd.Christendom« var der foregaaet en stor Forandring med mig. Jeg havde lidt meget. Paa den anden Side jeg havde væsentligen glemt Enkelthederne i hiint Manuscript (Indøvelse i ΧstdChristendom) der jo næsten var to Aar gammelt;  detder der beskjeftigede mig ogu uendeligt var, om jeg overhovedet skulde sætte den Bog ind. Da var det, som sagt, først i Correcturen jeg blev opmærksom paa det Punktum. Men Den der veed, hvilken Angest jeg har for at forandre i Correcturen, fordi jeg, med min Elasticitet, let kan komme til at skrive det Hele om, han kan forstaae, at jeg ikke turde beslutte mig til at forandre, om jeg end nok  saa gjerne havdehave villet, og jeg turde det end ikke for min egen Skyld, at jeg ikke unddrog mig det Ansvar at have udsat mig for Ms Forbittrelse. Det kunde maaskee være uskrevet det Punktum (og dog er det et Spørgsmaal, om ikke just saadant et Punktum hørte med i den Bog, et Punktum, der vel egl.egentlig kunkunde ville blive, og vel ogsaa kun er blevet bemærket af Biskop M., et Punktum, der, uagtet det Hele i een Forstand er slet ingen Ting, kan have berørt M. paa en uforklarlig Maade) men i Correcturen, altsaa efterat det er skrevet, at tage det bort, det turde jeg ikke, af Frygt for at komme ind i Vrøvleriet med mig selv.



c

Og Den, der just i det Øieblik da jeg saaledes havde kastet mig mod Rudelbach, fremdeles just i det Øieblik, da jeg, under Forudsætning af at Mynster blot forholdt sig rolig, dog var betænkt paa til Afskeed endnu en Gang at udhæve Mynster – Den, der, selv om jeg nu nok saa gjerne vilde det, gjorde det umuligt ved saaledes som det skete at anbringe Goldschmidt: det var da ogsaa Mynster selv.
















Christd.Christendommen i det N. T.Nye Testamente – Christenhed.




I det N. T.Nye Testamente fremstilles det at blive ΧstenChristen (som MtthMath: X.) som den rædsomste Collision med ethvert det inderligste Forhold: at hade Fader og Moder, at ihjelslaae sit Barn o: s: v:og saa videre – i »Christenhed« anbringes omvendt Χstd.Christendommen just til at knytte alle disse naturligt inderlige Forhold inderligere, det  er just Χstd.Christendom at elske Fader og Moder.
I Evangeliet om den store Nadvere undskylder En sig og siger: jeg tog en Hustrue, en Anden jeg kjøbte et Par Øxne o: s: v:og saa videre – altsaa Indbydelsen kommer saaledes, at det at følge den vilde forstyrre En i at gifte sig i at kjøbslaae o: s: v:og saa videre – i »Christenhed« anbringes Χstd.Christendommen som Vielses Formular, og man gaaer i Kirke om Søndagen for at Gud skal hjælpe En i Ens Næringsvei.












Sophistik.




I de stærkeste Udtryk, hengivende sig i æsthetisk Phantasie-Lidenskab forsikkrer man, at man er villig til at opgive Alt, hvis det forlanges – og paa samme Tid anvender man den meest forhærdede Forstandigheds Yderste for for enhver Priis at forhindre, at da  ingen Katastrophe indtræder, ingen Situation, der kunde gjøre det aabenbart, om man virkeligfo vil staae ved sit Ord: see det er Sophistik. Man vinder alle jordiske Fordele – og tillige Skin af Hellighed. Det er ganske som det Græske: at gjøre Uret men under Skin af Ret.
Situation, især Katastrophe er det nemlig der gjør aabenbart, hvorvidt Det man declamerer er Sandhed i En, er Charakteer.
Dog stundom kommer Styrelsen bag paa Sophisterne, hjælper dem – ved at anbringe Situationen og saa ere de væk.
Forresten er det da en høist besynderlig Tale: at være villig til at offre Alt, hvis det forlanges. Det staaer jojeg i det N. T.Nye Testamente, altsaa det er forlangt, nemlig hvis Du frivilligt vil gjøre det, og anderledes hverken har Gud forlangt det eller vil han forlange det. Hvad vil altsaa det sige: hvis det  forlanges af mig? SophistenSophister mener formdl.formodentlig hvis jeg tvinges dertil – saa, saa vil jeg offre Alt. Sophisten er og bliver dog sig selv tro indtil det Sidste, altid Profit; thi naar noget tages fra mig, naar jeg tvinges til at slippe det, saa er det dog altid en Profit at give det Skin af, at man offrer det.












Charakteer-Betjening – Falsation.




Sandheden lider i Verden. Denne Sætning udtrykker Sandheds-Vidnet i Charakteer: han lider for Sandhed. Dette Syn skulde saa bevæge Den, der seer det og dog vil give sig Mine af at være af Sandheden, til at ville lide i Lighed med ham.
Men nei. Her kommer Falsationen, istedetfor selv at lide for Sandhed, vælger man den Opgave: at fremstille, at skildre, hvorledes Sandheden maa lide og lider i denne Verden.  Man seer let, at dette er et Foretagende, for hvilket man ikke kan komme til at lide, men hvorved man kan gjøre glimrende Lykke i Verden. Det er nemlig Digter-Opgave, dramatisk Underholdning,  aldeles, aldeles  ligesom naar Nielsenspiller  nordisk Helt, Frue Heiberg den uskyldigt Lidende.
Jo nærmere Digteren eller hvad man lige saa godt kan kalde ham Skuespilleren ligger Den, der i Charakteer lider for Sandhed, desto afskyeligere. Er han samtidig: da er det den størst mulige Nederdrægtighed. Thi Dens Lidelser, der lider for Sandhed, har det størst mulige Krav paa Enhver, der vil give sig Mine af at være af Sandhed, at han kommer den lidende Sandhed til Hjælp træder i Charakteer, lider – istedetfor at ladegjøre være at hjælpe og endog gjøre den Andens  Lidelse i Penge og anden Fordeel. – Ordentligviis lader det sig vel neppe gjøre i Samtidigheds Situation, fordi Sandheden endnu er saa kæmpende, at Sandheds-Vidnet først maa have sat Livet til. Men ellers vilde det i een anden Forstand være det meest comiske der lader sig tænke, om der fEfor Exempel samtidig med at Paulus blev forfulgt, kagstrøgen o: s: v:og saa videre havde levet en Rhetor, der havde reist omkring paa andre Steder og gjort glimrende Lykke, ved at fremstille, skildre mimisk-dramatisk (i Præstekjole): hvorledes Paulus lider for Sandheden.
At fremstille, skildre, hvorledes Sandheden lider vækker ikke Forfølgelse men skaffer Profit, hvorfor? Fordi det ikke gjør andre Fordringer end enhver anden æsthetisk Frembringelse, ikke forpligter Tilskuerne (det har jo heller ikke forpligtet Rhetoren,  den vel- eller høiærværdige Artist) men blot vil divertere (opbygge) i en Time, blot vil hjælpe Folk til at passere en behagelig Time.
I SamtidighedensSamtidens Situation vilde dette Forræderie være det afskyeligste, ligesom det, at være tilstede vedt en Ildebrand og istedetfor at hjælpe, ganske roligt at opfatte det, for saa at reise om og skildre: hvorledes denne Ildebrands Rædsel tog sig ud, hvor frygteligt det lød det Skrig af en Mand, der brændte inde – og som man kunde have reddet, hvis man ikke havde været beskæftiget med at opfatte hele Situationen – for Skildringens Skyld.
I Samtidighedens Situation er dette Forræderie det afskyeligste. Men nu burdeseer Enhver ved Phantasiens Hjælp kunne drage den hellige Historie sig saa nær, at han bliver samtidig med den – og saa seer man ret, hvor afskyeligt dette Forræderie er, der gjør Lykke ved (istedetfor at lide i Lighed med de Herlige) at skildre, at fremstille, eller ved at  lege Χstd.Christendom, at lege ΧstdChristendom, ja ganske som Børnene lege Soldat – thi at det er i en Kirkea, at det er understøttet af Orgel og Basuner gjør det ikke mere til Alvor, men kun Legen ansvarligere.ansvarligere,
Forresten leges denne Leeg især af Blødagtige, Feige o: s: v:og saa videre – de Slette have dog Kraft nok til at ville SandhedenSandhedens tillivs.



a
, i Guds HuusHuus, for Guds Aasyn,
















Forholdet til Gud.


Gud er Aand.








Jo mere kiælen og ømskindet jeg er, jo mere kan jeg jo siges at trænge til Gud – forsaavidt kunde det synes som en asketisk Haardførhed næsten kunde føre til at ville undvære Gud, og forsaavidt være betænkelig. Sludder, Sludder, Sludder. Thi dette Kiælenskabæk er slet ikke den Art Dyrkelse Gud vil.












Lidelse Kjende paa Guds Forholdet, dens Smerte belyst fra een Side.




Det at lide er Kjende paa Guds-Forholdet.
Dersom det nu var saa, at MskeneMenneskene, de Medlevende, Omverdenen forstod den Lidende heri, at hans Lidelse, at det at han maa lide just var Udtrykket for at holde sig til og at være elsket af Gud, da var Smerten det halve mindre, det  vilde være ligesom den Forsagelse, der af de Medlevende er forstaaet at være gudfrygtig Forsagelse.
Men dette er ikke saa, just de Medlevende ansee Lidelsen som  Kjendet paa Guds Unaade, og denne Lidelse, Misforstaaelsens Lidelse hører med.
Desuden det at den Fromme kommer til at lide er jo for en stor Deel just begrundet i, at han skal udtrykke det Christelige i denne Verden, thi derfor er det netop han vil komme til at lide derfor – af MskeneMenneskene. Ogsaa saaledes sees, at Lidelse er Guds-Forholdets Kjende, thier · jo inderligere En holder sig til Gud, jo sandere han udtrykker det Christelige i denne Verden, jo mere vil denne Verden arbeide ham imod.












Guds Ophøiethed.




Det er dog et meget kummerligt Begreb om Guds Ophøiethed, at hans Retfærdighed skulde være ligefrem kjendelig paa, at han strax slaaer til, straffer Dem, der ikke ville som han vil.
Nei, nei, lige omvendt, som i Forhold til Gud al Kjendelighed er Omvendthed. Hans Straf, hans Unaade i denne Verden er at ignorere de Ugudelige, at – o, Du, som har Forestilling om Gud, Du fatter denne Straf! – de ere som slet ikke til for ham – derfor gaaer det dem godt i denne syndige Verden.
Kun Dem, hvem Gud elsker og som elske Gud, kun dem sender hanhans Lidelser, i Kjerlighed nænner han ikke, at de skulle tosse Livet hen og ikke blive opmærksomme paa, at Gud er Aand, at for ham ligger denne Verden i det Onde. Derfor kalder han paa dem – ved Hjælp af Lidelser, at de maatte blive ueensartede med denne Verden, han kalder paa dem, han vil være til for dem og at de skulle være til for ham –  medens han i sin uendelige Ophøietheds Unaade ignorerer, ved at ignorere straffer han de Ugudelige.
Endog blot i mskligemenneskelige Forhold er der en svag, svag Slags AnalogieAnlogie: DenDen, der virkelig Ophøiede er kun streng mod Dem, han elsker, Dem siger han deres Feil, gjør dem opmærksomme, næsten plager dem – Fjenderne, og især jo lumpnere de ere, demdesto ignorererignorere han – det er jo ogsaa den værste Straf over dem, hvis de mere og mere bestyrkes i deres Vildfarelse.













Kun det Ubetingede kan bære et MskMenneske.




Lad et Msk.Menneske ville arbeide for det Gode, flittigt, anstrenget, men dog saaledes, som han mener det, at han skal opleve at have Glæde deraf, see Frugter deraf: ja, paa den Maade skal det ikke blive stort; thi naar han ikke vil vove længere ud, end at han i levende Live skal see Frugterne deraf, altsaa see dem hos de Samtidige, saa nødsages han til i den Grad at accommodere sig og at slaae af nu her nu der, at hans Villen af det Gode egl.egentlig bliver en  Illusion.
Vel saa lad da et Msk.Menneske mere resigneret ville sætte sit Liv heelt ind – men dog saaledes, at han skal have den Tilfredsstillelse, at den næste Slægt saa bliver bedre: ja, paa den Maade lader det sig heller ikke gjøre. Thi snart vil han forstaae Tilværelsen saa dybt, at han vil see, at Verden aldrig bliver bedre, at hvis han saaledes virkelig vovede sit Liv for det Gode, saa vil næste Slægt blot docere ham, og er egl.egentlig saa blot blevet værreVerden. Altsaa vil denne Tanke, (at hans Liv skulde gavne en Eftertid) ikke formaae at bevæge et Msk.Menneske til virkelig at sætte et Liv ind for det Gode.
Saa staaer der blot een Betragtning tilbage, men den strækker ogsaa til, den er, at et Msk.Menneske siger til sig selv: jeg har, betræffende at vove Alt, slet intet hvorfor, det der bestemmer mig er  ene og alene dette Ubetingede, jeg skal det, jeg kan det ikke anderledes, hvorfor? ja, det maa Gud om.
Dette vil sige: med den Reflexions-Bevidsthed som en betydeligere Individualitet i vor Tid maa have, kan ingen teleologisk Betragtning formaae, at han virkelig vover Alt.
Vi trænge atter til det Ubetingede. I det Ubetingede gaaer al Teleologie ud.
Det er en Bagvendthed man har levet i, at jo mere »hvorfor« jo lettere skulde et Msk.Menneske formaaes til at vove Alt, nei, ethvert »hvorfor« er egl.egentlig subtraherende. Kun naar ethvert »hvorfor« gaaer ud i det Ubetingedes Nat og forstummer i det Ubetingedes Taushed, kun da kan et Msk.Menneske vove Alt; skimter han et »hvorfor«, saa svækkes han Noget, seer han 1000 »hvorfor« – pas paa, han kommer aldeles ikke til at vove det Mindste, men bliver Professor i de 1000 »hvorfor.«




















Distancer.




Der segnede da et af Guds udvalgte Redskaber. I inderlige Qvaler, som neppe lader sig ane, i Lidenskab langt langt paa den anden Side af Forstand, hvad hans egen Forstand i Anfægtelsens Timer ofte nok piinte ham med, holdt han ud mod Forstand, holdt ud i Lidenskab at stræbe frem ad den Vei, hvor efter hvad Forstanden kunde skjønne ja kun altfor klart see Alt var at tabe, han holdt ud, af Samtiden anseet som Afsindig, eller som En der har Djævelen, hadet forbandet, forfulgt –forfulgt, der segnede han endelig i Martyr-Døden. Da skeer det Forunderlige,  som ved et Tryllerie ligesom lystrer pludselig hele Tilværelsen dennedette Qvalernes Mand, det viser sig, han havde Ret, just han.
Lad os nu gjennemløbe Distancerne.
Den næste Generation staaer som in pausa, i Beundringens pausa, thi den zittrer endnu under Trykket af, at det var paa den anden Side af Forstand, at dette skete; det gaaer denne næste Generation ligesom naar en Steen kastes i Vandet, Vandet bliver ikke strax roligt, men vedbliver endnu nogen Tid om end svagere og svagere at zittre i Bevægelsen.
Den næste Generation har endnu Beundring – imidlertid høres der dog en Hvisken: egl.egentlig var det dog ikke saa uforklarligt eller ubegribeligt; naar man ret tænker  derover, saa synes det ikke umuligt at kunne begribe hiin Herlige. Og dette siger man ikke for at nedsætte, nei, langtfra, man mener just at hædre ham.
Hvad vil dette sige?S Det vil sige, nu er man kommet saa langt bort fra Lidenskabens Spænding, at man begynder i Ro at raisonere.
Saa tager dette Overhaand, og saa kommer endeligen »Professoren«. Han kan af mange Grunde bevise og godtgjøre og begribe. Hiinhiin Herlige samt hans Liv bliver videnskabeligt arrangeret paa Paragraph. Candidaterne blive examinerede i: af hvilke og af hvor mange Grunde det lader sig begribe. OgK naar de saa kan Grundene godt, saa blive de beskikkede eller »kaldede« til, i et kjønt lille Levebrød med Avancement, at foredrage Grundene for Menigheden.
Saasnart (saaledes var det idetmindste i gamle Dage) saasnart Statsministeren kom i Forgemakket, saa var Audientsen forbi: og saasnart »Professoren« kommer, saa viser det, at nu er hiin Herliges Liv forbrugt, at nu kræves der et nyt Offer. »Professoren« smigrer rigtignok sig selv og de respektive Candidater og Studenter samt deres Tilkommende med, at »Professoren« er i Udviklingen det høieste og rigeste Blomster.
Nei, dette er en Misforstaaelse. Professoren er egl.egentlig den største mskligemenneskelige Dumheda, han er nemlig det indbildske mskligemenneskelige Forsøg paa at ville udtømme i   Reflexion,i hvad der laae over Reflexion. Det der skuffer Professoren er, at han er saa langt borte fra Samtidighed med hiin Herlige, og at Bevægelsen, som Samtiden indtil Raserie mærkede, Bevægelsen, i hvilken den næste Generation zittrede, at den nu er ganske aftaget. Naar saa er, saa er det at hiin Skuffelse indtræder: naar man ret tænker og grunder, saasaa maa man godt kunne begribe hiin Herlige og hans Liv; og saa er det, at »Professoren« viser sig – og saa er det, at det er forbi for den Gang.
Man kan endog i Individualitetens Verden vise Analogie hertil. Tag en virkelig Forelsket; i den Tid han er virkelig forelsket, det falder ham aldrig ind, at han skulde kunne begribe det, snarere  forekommer det ham – o, elskelige Ydmyghed! – ubegribeligt, at Pigen kan elske ham. Lad ham saa faae Pigen. Og lad saa Aarene gaae, saa kommer der maaskee en Tid, da han ikke mere zittrer i Indtrykket af Lidenskaben, nei, den har ganske lagt sig, og han er blevet overordentlig klog det vil sige ganske dum. Om han er det vil være kjendelig paa, hvorvidt han mener af de og de Grunde fuldkomment at kunne begribe sin Forelskelse. Det er Noget der ofte forekommer i Individualitets Verdenen: en Mand eller en Kone, der engang forelsket, 10 Aar efter er Professor eller Docentinde i sin Forelskelse. Som altid Professorer og Docenter ere kjendelige paa, at de mene, at være den høieste Udviklings skjønneste Blomster, saaledes mene ogsaa disse Professorer og Docentinder at det Stadium, i hvilket de nu ere, er det høieste.



a
eller Bagvendthed











Om de Grundede Grunde der tale for en ReformationNødvendigheden af en Reformation der gjøre en Reformation til Tidens Fordring og derved til en Nødvendighed.
Samtale mellem en
    Præst og en DocentProfessor:
    Hr Sladdermund og Hr
    Sluddermand.













Barnedaaben.




Vil man ubetinget holde paa Barnedaaben, saa burde man da desto stærkere passe paa, at Gjenfødelse bliver en afgjørende Bestemmelse i det at blive ΧstenChristen.



















Barnedaaben.




Til en vis Grad hænger dog nok Barnedaaben sammen med en elskværdig Indbildskhed af Forældrene.
Det er dog nok egl.egentlig en Misforstaaelse, at et Barn qua Aand skylder Forældrene sin Tilværelse. Nei, lad os være behagelige, qua Dyre-Skabning skylder han dem sin Tilværelse.
Men Forældrene ville gjerne smigre sig med den Indbildning: at avle en Christen, og derfor skal Barnet strax døbes.
Nei, ogsaa dette hører med til ΧstdsChristendommens Alvor, at den trænger sig, med Evighedens AfgjørelseAnsvar, adskillende ind mellem Forældre og Børn: om En bliver ΧstenChristen det afgjøres langt senere i Livet.
Men i »Christenhed«,  denne General-Forvirrethed, der avler Forældre, som maaskee ikke have det fjerneste Indtryk af ΧstdChristendommen, de avle ΧstneChristne – og derved bliver det.












»Efterfølgelsen« – Mildhed.




Ved det man som Barn er bleven forkiælet i ΧstdChristendom – og ogsaa her sees, hvor umuligt det egl.egentlig er at opdrage i ΧstdChristendom, thi hverken kan i Forhold til et Barn Synds-Begrebet ret anbringes, ei heller Efterfølgelsen – er det næsten i Forhold til den mindste Anstrengelse som var det Formastelse.
O, hvor har man dog ikke svækket MskeneMenneskene ved denne Lære om Naaden.
Luther siger, at hele denne  Lære er at henføre til den ængstede Samvittigheds Kampe.Kampe! Har Du blandt os seet Nogen, om hvem det kunde falde Dig ind, at han havde denne christelige Forudsætning? Jeg har ingen seet. Men »Naaden« gjøres der i, Præsterne speculere i Naaden. Egentligen betragte de Naaden som en uhyre Fidei-Comis, de have bemægtiget sig, og som de lade os MskerMennesker betale i dyre Domme. Og det forstaaer sig, naar Χstd.Christendommendet skal foredrages efter det N. T.Nye Testamente, bliver det saare vanskeligt at anbringe Penge som Mellembestemmelse for Forkyndelsen. Men »Naade« i Betydning af Aflad (og saasnart »Efterfølgelse« tages bort er egl.egentlig »Naade« Aflad) egner sig ganske til Penge-Omsætninger.



















»Vil Du være fuldkommen, saa gak hen sælg Alt hvad Du eier«

Altsaa for det Første, Christus taler ikke, som Præsten nu prædiker, han siger ikke: Du, Formastelige, afskyelige Formastelse at Du vil understaae Digdig at ville være fuldkommen o: s: v:og saa videre« nei, Christus taler ganske ligefrem som var det at ville være fuldkommen noget han syntes godt om hos det unge MskMenneske, ja dette staaer udtrykkelig i det N. T.Nye Testamente, at Christus syntes godt om ham, fordi der dog i ham var en Bevægelse i Retning af at ville være fuldkommen.
O, hvor frygteligt ere vi dog ikke blevne demoraliserede ved Hjælp af den Maade, paa hvilken vi anbringe »Naaden«. Thi saaledes præke vi egl.egentlig: at ville stræbe efter Fuldkommenhed er Formastelse, afskyelig Formastelse, Intet oprørerophøre Gud saaledes, Intet tordner han saa vist ned til Helvede; nei–, bliv i Skidtet og Blødagtigheden – og saa »Naaden«.
Frygteligt! Nei, saaledes skal Forholdet være: Din Stræben være saa anstrenget som muligt, og saa er det dog »Naade« alligevel at Du frelses. Og vel at mærke det er ikke os i Skidtet der skal sige det om den saaledes Stræbende (hvadStræbende hvad vi kun ere altfor gesvindte til, for at forvisse os om, at da det dog alligevel er Naade, saa kan vi lige saa godt aldeles blive i Skidtet) nei men den saaledes Stræbende skal selv sige det. Og sandt er det jo ogsaa;ogsaa: thi jo længere et Msk.Menneske stræber ud, desto høiere vil han opdage Opgaven – saa det alligevel er »Naade«.
O, frygtelige Demoralisation ved Hjælp af »Naaden.« Hvor i al Verden skal et Msk.Menneske faae Mod  og Lyst til at stræbe, naar han fra Barn er opdraget i og bestandig prækes fuld af dette, at det at ville være fuldkommen er Formastelse, er Noget, som Gud og ΧstusChristus saa langt fra vil hjælpe et Msk.Menneske til, at det just er Noget, der i deres Øine er afskyelig Formastelse, og enhver Lidelse paa den Vei er derfor, det kan Du være ganske vis paa, Straf fra Gud.
Retfærdige Gud; og i deti et detN. T.Nye Testamente er Sagen vendt saaledes, at just Efterfølgelsen er fordret, og det er saa langt fra, at der er Tale om, at dette skulde være Gud imod, at der tværtimod loves (hvad ogsaa vel kan gjøres fornødent) en Aand, der hjælper En frem ad den Vei.
Men naar man fra  Barn er demoraliseret ved Mildheden, som hele Omverdenen præker – hvad skal det saa blive til! Hvor skal en chinesisk Qvinde, hvis Fødder fra spæde Barndom ere unaturligt forkrøblede, hvor skal hun nogensinde komme til at gaae, naar det ieetvæket stilles saaledes for hende: det at ville rette Foden og gaae til er Formastelse.
Hvilken Demoralisation! Som Lægen forkludrer Patienten – for at gjøre sig uundværlig: saaledes demoraliserer »Præsten« Menneskene – for at gjøre sig uundværlig.












Gud er Kjerlighed – det at afdøe





Tro det, vær forvisset (dog ved Dig selv alene kan Du ikke fastholde det, men hold blot ud, Du skal see, Aanden kommer nok Dig til Hjælp) vær forvisset om, at det  at Alt gaaer Dig imod, at det bestandigt er Lidelse og ny Lidelse, at det er Guds Kjerlighed, at det er fordi Gud er Kjerlighed.
Og hvorfor og hvorledes det? Fordi Gud i uendelig Kjerlighed vil hjælpe Dig til, at Du maa kunne elske ham.
See derfor maa Du afdøe, og det er det han vil med Lidelsen; thi uden at afdøe kan Du aldrig elske Gud, det vil blive Dig idel Qval – og tænk Dig, hvilken uendelig Kjerlighed, at Gud i Kjerlighed vil hjælpe Dig til at elske ham, saa Du ret kan blive salig i denne Kjerlighed, hvad kun er muligt, naar Du afdøer.
Sagen er umiddelbart naturligt elsker Msk. ikke Gud. Forsaavidt han maaskee endog i brændende Udtryk taler om  at elske Gud: see nøiere til, og Du skal see, at egl. er hans Forhold til Gud et egoistisk, han elsker Gud, fordi han sender ham jordiske gode Gaver, eller fordi han dog haaber, at han snart vil sende ham dem, han elsker ham fordi han haaber, at Gud vil afværge Lidelser fra ham eller dog snart ende dem. Men er dette at elske Gud, eller er Gud i den Forstand Kjerlighed? Naar derfor Lidelsen kommer for Alvor, saa maa det naturlige Msk.Menneske fortvivle og komme til den Slutning: Gud»Gud er ikke Kjerlighed.
Nei, for at Du skal kunne elske Gud, maa Du afdøe, og dertil Lidelsen – o, men pas nu vel paa, at det ikke strax løber surr for Dig, at Du nuDu, rørt ved denne Tanke, mener, at nu vil Gud nok, til Opmuntring og BelønningBel sende Dig een eller anden jordisk godgode Gave – min Ven, saa bliver det jo dog ikke til Noget, bliver ikke det at afdøe, altsaa heller ei det at elske Gud, hvad Gud vilde hjælpe Dig til.
Saaledes gaaer det vel til. Først lever et Msk.Menneske hen i umiddelbarumiddelbarlig, naturlig Tilstand. Maaskee overøser Gud ham med Velgjerninger, Alt lykkes for ham o: s: v:og saa videre. Han føler sig saa glad og lykkelig, at han endnu blot behøver den Glæde, at takke Gud, at sige til sig selv: det er Guds Kjerlighed, ja Gud er Kjerlighed.
Da vaagner der i ham en Trang til at elske Gud igjen, hvad jo ogsaa Gud fordrer i Loven.
Gud, som seer i Hjerterne, seer nu efter, om dette virkelig er oprigtigt meent i  dette MskMenneske. Lad os nu antage, at Gud finder denne Oprigtighed. Og Gud den uendelige Kjerlighed, han siger saa ved sig selv: nu vel, jeg skal i uendelig Kjerlighed hjælpe dette Msk.Menneske til at elske mig – ak, Msk.Mennesket selv, hvor oprigtig denoprigtigt det end var i ham den Trang til at elske Gud, forstod neppe sig selv, ellers havde han neppe vovet sig ud, thi hvad der skal foregaae, uden hvilket han ikke kan komme til at elske Gud, er at forvandles fra det naturlige Msk.Menneske til Aand, og denne Vei gaaer gjennem det at afdøe, og det at afdøe er uhyre smerteligt.
Lad os nu antage, at efterhaanden bliver dette Msk.Menneske ved at forske i Guds Ord opmærksom paa, at det at elske Gud ikke lader sig gjøre uden gjennem at afdøe.  Han tager da eet Tilløb efter et andet, men Smerten er saa stor, han kan ikke.
Men Gud som er uendelig Kjerlighed han forbarmer sig over ham, og siger ved sig selv: vel jeg skal hjælpe ham.
See, dertil Lidelsen! O, MsketMennesket forstaaer det ikke strax saaledes; thi forstod han det strax saaledes, kom han ikke til at afdøe.
Men da kommer Aanden og vidner med ham, at det er for at han skal kunne elske Gud. Thi kun en Afdød kan blive lykkelig ved at elske Gud. Er Du ikke Afdød, vil Dit Forhold til Gud blive idel Lidelse, og som en ond Samvittigheds Lidelse. Aanden vil tilskynde Dig til at gjøre dette nu Hiint  af Kjerlighed til Gud for at tjene hans Sag, vidne for hans Rige – o, men Du kan ikke, thi Du er ikke Afdød, derfor bundet i alle jordiske Hensynb. Og det vil saa tynge bestandigt paa Dig som en ond Samvittighed. Frygtelige Lidelse: Du vil have indladt Dig med Gud, men kun saaledes, at han blev Dig til Byrde, ieetvæk vil Du føle Tilskyndelse til at udtrykke din Kjerlighed – men Du kan ikke, Du tør ikke vove hverken Det eller Det, thi Du er bundet i de jordiske Hensyn.
Saa forbarmer Gud sig i uendelig Kjerlighed over Dig – thi han elsker Dig! – saa trykker han saa stærkt paa med Lidelse, at Du maae igjennem, igjennem Døden.
Og hvorfor gjorde han det? Ja, medens det staaer paa,  Du er vel næsten tilbøilig til at tvivle, om at Gud er Kjerlighed, men hold blot ud – saa kommer Aanden, og vidner med Din Aand, at det var Kjerlighed, at det var for at Du skulde være istand til ret at have Glæde af Dit Forhold til Gud.
Men pas vel paa, at det ikke løber surr for Dig, som skulde nu Sagen gaae tilbage, og naar en saadan Radical-Cour var overstaaet, saa skulde Du igjen til at kjende Guds Kjerlighed paa, at han sender jordiske Goder og afværger jordiske Lidelser, nei, nei, saa blev det jo ikke Aands-Forholdet, saa blev det jo ikke til Noget med det at elske Gud, hvad han i uendelig Kjerlighed havde tiltænkt Dig.
Saa tro det, det er saaledes,  Lidelsen er Kjerlighed, den er for at Du skal afdøe – og for at Du saa kan blive i salig Forstaaelse med Gud som Kjerlighed.
Nu, og i Grunden er det dog ogsaa baade en feig og en indbildskindbildsk Tanke, at Lidelsen skulde være Straf. Thi selv om Du var nok saa stor en Synder, troer Du, at Du er Gud saa vigtig, at han skulde have ligesom en Tilfredsstillelse af at blive ved at straffe? Nei, nei, det forholder sig ganske anderledes. Just de Ugudelige straffer Gud – ved at ignorere dem. Derfor gaaer det dem gjerne godt i denne Verden – den frygteligste Straf,  da efter Guds Begreb denne Verden ligger i det Onde, og da denne Tid er Naadens Tid, hvad de Ugudelige paa Grund af idel Medgang slet ikke blive opmærksomme paa. Men dem, han elsker, dem sender han  Lidelse for at hjælpe dem til at kunne blive lykkelige ved at elske ham.




a


cfrconferp.pagina 181 o: fl.og flere



b
, Du tør ikke bryde med hiin mægtige Mand, og Du tør ikke give Afkald paa Det og ikke paa Det, og Du tør ikke udsætte Dig for maaskee at lide Mangel o: s: v:og saa videre













Om mig selv.




Jeg har maaskee haft det i min Magt ved at svinge af, og standse at sikkre mig Betryggethed for dette jordiske Liv, forskaanet mig for alle de Lidelser, jeg i en senere Tid har udholdt.
Det skete ikke, oom, min Gud tak derfor! Det der egl.egentlig har piint mig meest, var atd det var faldet mig ind, om det maaskee ikke havde været Guds Villie. Dog havde denne Smerte ikke været, var jeg vel ikke blevet saaret dybt nok, ikke til Døden.
Nu forstaaer jeg det anderledes! Tak, o, Gud, uendelige Kjerlighed!
Var det skeet, saa var jeg blevet en Sophist, ogsaa en af dem, der foredrage det Christelige, men selv leve i andre Kategorier, altsaa selv ikke i sidste Grund have forsøgt det; en saadan var jeg blevet, om end dog altid deri forskjellig, at jeg jo selv ikke lagde Dølgsmaal derpaapaa.
O, men er det ikke frygteligt, at det skal saaledes fortsættes fra GenerationGeeneration til Generation:Generation, at Alle ere Christne, at der er 1000 Præster – og at saa hver især hjælper sig ved Klogskab, ved det Jordiske og derpaa overleverer til næste Generation denne Ramse om, hvor saligt det Christelige er, men der var Ingen, der forsøgte det.
Er det saligt at lide? Dette er dog ΧstdChristendommen. At Millioner ere ΧstneChristne, at 1000 Præster forkynde, at det er saligt – medens Enhver sikkrer sig imod det: er det forsvarligt paa den Maade at overlevere Χstd.Christendommen fra Slægt til Slægt.
Fandtes der da ikke et MskMenneske, ikke eet eneste, der følte saaledes for MskhedensMenneskehedens Sag, at han sagde: nu vel, jeg vil have den Sag undersøgt; jeg vil holde ud, at jeg, hvis mitet Barn eller et Msk.Menneske jeg elskede lige saa høit som mit Barn, spurgte mig om det Christelige, at jeg da ikke skulde declamerende anprise det, og fortie for Barnet, at det egl.egentlig var en Talemaade, at jeg havde hjulpet mig igjennem Verden paa ganske anden Maade, men at jeg af Erfaring maatte kunne vidne for eller imod. Det Skammelige er, at man har gjort den helligste  Sag til Declamation. Har jeg ikke erfaret det Christeliges Salighed, men hjulpet mig paa anden Maade: saa skal jeg sige dette og ikke declamere det Christelige.



















Ananias – Saphira: Præsteskabet.




Den Synd som hine to begik kan let blive Præsteskabets Synd. Det Uforsvarlige er ikke at de tage de jordiske Fordeele men at de give dem Skin af Gudelighed, Skin af Iver for ΧstdChristendommen. Saaledes var det ogsaa med Ananias og Saphira: de maatte gjerne have beholdt hele deres Eiendom, Ingen forlangte den af dem; men hvad de ikke maatte, var, de maatte ikke give en Deel deraf under Skin af at de, af Guds-Frygt gav det Hele. Og Præsten maatte, idetmindste for mig, gjerne tage istedetfor Tiende Tyvende eller Tredivte – men ikke ladeso som var det Christendom han egl.egentlig vil, naar det er Tiende han vil.



















En evig Salighed.




Det at vente Straf er at lide Straf har en Forfatter sagt; men saa er dog vel ogsaa det at forvente Salighed at være salig?
Saaledes er det ΧstdsChristendommens Mening, trods at den sande Christens Liv i denne Verden er idel Lidelse er dog Forventningen af en evig Salighed allerede salig.












Gud er Kjerlighed – det at afdøe.




Dersom et Msk.Menneske virkelig oprigtigt siger: Gud er Kjerlighed, saa har dette Msk.Menneske eo ipso kun eet Ønske, at elske Gud (Kjerligheden) af sit ganske Hjerte af al sin Magt.
Og naar Gud da opdager, at det er saaledes med et MskMenneske, at der er  dette Ønske i ham, da siger Gud: ja, ja mit kjere Barn, saa skal jeg være Dig behjælpelig, jeg skal hjælpe Dig til at afdøe, thi uden det kan Du ikke elske mig. – Tag et blot mskligmenneskelig Forhold, dersom den Elskende ikke kan tale den Elskedes Sprog, saa maa hun eller han lære det, om det end faldt dem nok saa vanskeligt; thi ellers kan der ikke blive  noget lykkeligt Forhold,Forhold t de kan jo ikke engang tale sammen. Og saaledes med det at afdøe, forat kunne elske Gud.Gud? Gud er Aand – kun en Afdød kan nogenledes tale dette Sprog. Vil Du ikke afdøe, saa kan Du heller ikke elske Gud, Du taler saa om ganske andre Ting end han.
Saaledes sees det, at det i Χstd.Christendommen endda ikke er Loven der befaler Du skal afdøe; men det er Kjerligheden der siger: elsker Du mig da ikke? Og naar dertil svares: jo, saa følger det af sig selv, at Du maa afdøe.
Men MskslægtenMenneskeslægten har da saa egoistisk som muligt faaet Χstd.Christendommen vendt reent forkeert.
ΧstdommenChristendommen forkynder ikke Loven, den forkynder tvertimod, hvad Gud i uendelig Kjerlighed har gjort for MskMennesket. Gud maa det vel forekomme at være saa meget, at det maatte røre Stene. Der standser saa ligesom Forkyndelsen. Der indtræderer nu nu en Pause, thi det Næste vilkan Gud ikke befale, men dog venter han paa dette Næste, nemlig, at dette nu rører Msk.Mennesket saaledes, at han beslutter at elske Gud. Men beslutter han sig til det beslutter han sig eo ipso ogsaa til at afdøe.
Men som Χstd.Christendommen nu vendes, saa har vi MskerMennesker da rigtig snildt dreiet Gud en Voxnæse. Vi taler om, at Gud er Kjerlighed, at vi elske Gud (hvo elsker ikke Gud, hvilket Umenneske ikke at elske Gud o: s: v:og saa videre), og tilsidst regne vi vel endogsaa paa, at vi vedk denne idelige Talen om at Gud er KjerlighedKjerlighed, til og at vi elske ham, tilsidst kan naae, at han ikke engang selv kan see, at vort Forhold til ham ganske simplement er Natur-Egoismenatur-Egoisme, den Art Kjerlighed, som bestaaer i at elske sig selv – thi den Kjerlighed, som virkelig elsker, udtrykker det jo derved, at den gjør efter den Elskedes Villie, altsaa forsager Verden, hvis det er det der ønskes, medens vi see at faae den kjerlige Gud til Hjælp (og til den Ende ogsaa som det hedder elske ham) for om muligt at føre ret et behageligt og nydelsesrigt Liv.
O, blot at være et kjerligt MskMenneske: Du skal see hvor den mskligemenneskelige Egoisme veed at benytte sig deraf – men da  Gud lod bekjendtgjøre, at han er Kjerlighed: det var Noget for den mskligemenneskelige Egoisme.
Og sandt nok, denne kjerlige Gud finder sig i saare Meget: o, men er der da Ingen, hvem det kunde bedrøve saaledes at misbruge  Guds Kjerlighed, saaledes at lade som forstod man ikke, hvad Gud egl.egentlig ønskede at man skulde gjøre, hvorledes Gud vil, at man skulde udtrykke, at man elsker ham.
Dog pas vel paa, hvo Du end er, hvem saadanne Tanker kunde besøge: denne Gud, han sidder jo ikke i Himlen og er i Forlegenhed for at Nogen skal efterkomme hans Villie og elske ham. Dersom da En, rørt ved Guds Kjerlighed, siger oprigtigt: jeg vil elske Gud – han passe vel paa, thi hans Liv vilvilde blive Lidelse, det er just Tegnet paa, at Gud med Velbehag seer til ham.
Altsaa, i ΧstdommenChristendommen har Gud ligesom, at jeg skal tale mskligtmenneskeligt, friet til os MskerMennesker, for at vinde vor Kjerlighed: Alt Det gav han os, en Gave af Kjerlighed, og saa tænkte han, nu kan det da umuligt være Andet end  at MsketMennesket igjen elsker mig. Men vi MskerMennesker, vi vare og ere Satans kloge: vi toge og vi tage Præsenterne – og det kalde vi at elske Gud, naar vi leve efter vort HovedG og saa takke Gud. Tænk en Fader: der var Noget han ønskede Barnet skulde gjøre (hvad det er, det veed Barnet.) saa tænkte Faderen som saa: jeg skal nu udfinde Noget, som ret vil glæde mit Barn – det skjenker jeg ham, (o, det er meget for megetret jeg gjør for det Barn!) saa er jeg vis paa, at han ogsaa vil elske mig igjen. »Han vil elske mig igjen« derved forstaaer Faderen, at Barnet nu vil gjøre Faderens Villie – men Barnet, ja det var et Satans kløgtigt Barn, Barnet tog Foræringen, men gjorde ikke Faderens Villie, derimod takkede Barnet og takkede og sagde mange Tak, og sagde det er en kjerlig Fader; men Barnet fik sin Villie.
Og saaledes med os MskerMennesker  i Forhold til Gud. Da han blev Kjerlighed: da benyttede vi os deraf, og lader som var det at elske, at vi følge vort Hoved, men derimod dandse for ham og klappe i Hænderne, og blæse paa Trompet for ham, og med Taarer sige: Gud er Kjerlighed, hvo skulde ikke elske denne kjerlige Gud.












Den nulevende Slægt




kan ikke bære Χstd.Christendommen; MskeneMenneskene som de nu ere kunne kun forsaavidt kaldes Bærere af ΧstdommenChristendommen, forsaavidt de (at jeg skal benytte et Udtryk af en nyere Forfattertydsk om et andet Forhold) bære den til Jorden.













Uden »Efterfølgelsen« er Christendommen Mythologie, Poesie.




Fritænkerne i vore Tider angribe Χstd.Christendommen og kalde den Mythologie, Poesie.
Saa kommer Forsvarerne (Rednings-Folkene kunde man satirisk nok kalde  dem, naar man betænker, hvad derved forstaaes i Ildebrands-Tilfælde), den officielle Forkyndelse; de forsikkre og sværge og bande at det er afskyeligt, at for dem er Χstd.Christendommen intet mindre end Mythologie, Poesie.
Aber, aber – deres Forkyndelse totalt betragtet udelader aldeles Efterfølgelsen (selv deres Prædiken fortier den næsten, og deres Liv udtrykker da omtrent det Modsatte af ΧstiChristi Efterfølgelse) ergo er Χstd.Christendommen for dem – trods alle Forsikkringer – Mythologie, Poesie.
Det er overhovedet en egen Ting med Forsikkringer,Forsikkringer. hvor der indirecte kan føres Contra-Beviset. Dersom en Mand staaer og kluddrer med en Øxe og nu ved alt hvad helligt er forsikkrer, at han er Snedker, saa svarer man ganske trøstigt: nei, En, der tager saaledes paa en Øxe, er bestemt ikke en Snedker, trods alle Forsikkringer.



















Forkyndelsen.




Præsten: Du skal afdøe – det koster 10rd
Den Lærende: Ja, naar jeg skal afdøe, forsage alt Jordisk, saa kan jeg vel forstaae, at jeg kommer til at rykke ud, for den Sags Skyld med mere end 10rd,10rd. derfor blot eet Spørgsmaal: hvem skal have de 10rd
Præsten: naturligviis jeg skal have dem, det er jo mit Levebrød, jeg skal jo med Familie leve af at forkynde at man skal afdøe. Det er derfor en meget billig Priis, og snartsaasnart maa der vel ogsaa fordres noget mere. NaarDu Du vil være billig vil Du selv kunde forstaae, at det at forkynde at man skal afdøe, naar denne Forkyndelse skal drives med Alvor og Nidkjærhed, saa tager det paa en Mand. Jeg trænger derfor virkelig i høi Grad til med min Familie at ligge paa Landet omi Sommeren for at recreere mig o: s: v:og saa videre



















Veemod.




Der siges etsteds i en Psalme om den Rige, at han samler en Skat med stor Møie og »veed ei, hvo ham arve skal«:
Saaledessaaledes vil jeg efterlade mig, intellectuelt, en ikke saa lille Capital; ak, og jeg veed tillige, hvo der skal arve mig, han den Skikkelse, som er mig saa uhyre imod, han der dog hidtil har og fremdeles vil arve alt Bedre: Docenten, Professoren.a
Dog ogsaa dette hører med til min Lidelse, at vide det, og saa ganske roligt at fare fort i min Stræben, der vil bringe mig Møie og BesværBesvære og hvis Udbytte i een Forstand Professoren skal arve – i een Forstand; thi i en anden tager jeg det med mig.









a
Og selv naar »Professoren« fik dette at læse, det vilde dog ikke standse ham, ikke bevirke, at Samvittigheden slog ham, nei ogsaa dette vil blive doceret. Og atter denne Bemærkning, hvis Prof.Professoren fik den at læse, det vilde ikke standse ham, nei, ogsaa dette vilde blive doceret. Thi endnu længere end den Bændelorm (som man nylig, ifølge Adresseavisen, seer en Kone at være blevet befriet fra, hvorfor hendes Mand takker i Adresseavisen, med Angivende af dens Længde: 100 Alen) endnu længere er ProfProfessoren; og intet Msk.Menneske kan skille et MskMenneske, i hvem »Professoren« er, af med denne Bændelorm, det kan kun Gud,Gud selv naar MsketMennesket selv vil.















Lidelse Kjendet paa Guds-Forholdet eller paa Guds Kjerlighed.




Denne Tanke – ret egl.egentlig Christendommens Tanke – der i een Forstand er den af alle for et stakkels Msk.Menneske frygteligste (det er ogsaa derfor den Tanke, paa hvilken der afdøes) er i en anden Forstand saa overvættes salig, at den vel ogsaa berusende har virket yderst fordærveligt. Og derfor gjælder det her som overalt ved at indøve det Christelige: Forsigtighed, men kom bestandigt tilbage paa det Samme.
At denne Tanke kan være farlig, sees let. Naar Lidelse er Kjendet paa Guds-Forholdet, saa kunde jo Individet (stoisk) villebilde sig in ligesom udfordre Gud til at sende Lidelse, for at Individet kunde vise, at han alligevel formaaede at elske Gud. Dette er formasteligt, og saa langt som muligt fra at være Gudsfrygt, da det er Egoisme, der frækt ligesom vil  maale sig med Gud. – Fra en anden Side: det, at Lidelse er Kjendet paa Guds-Forholdet, kunde man jo blive angest og bange for, saa man slet ikke turde indlade sig med den, fordi det var som udfordrede man dog Gud til at blive ved med Lidelsen. Saa kunde man blive saa angest og bange, at man fra denne Tanke (som dog er det sande Christeliges) styrtede tilbage i Detdet, der ikke egl.egentlig er Christendom, men kun en Tilnærmelse til ΧstdChristendom.
Derfor bør Følgende paaagtes. 1) Man skal aldrig begjere Lidelsen. Nei, bliv Du kun i den Bestemmelse, at bedebe om jordiske gode Dage. Dersom En begjerer Lidelsen, da erd det jo, som formaaede han ved sig selv, at løse dette Frygtelige: at just Lidelse er Kjendet paa Guds Kjerlighed. Og det formaaer han netop ikke; det er »Aanden« der vidner med ham, at det er saa; men altsaa maa han ikke selv have begjeret Lidelsen. I ethvertI i ethvert Tilfælde, maatte det at begjere Lidelsen være at forstaae saaledes, at han tillige bad om »Aanden«, saa han ikke bad om Lidelsen i og for sig, men om Lidelsen som Betingelsen for at fornemme Aandens Vidnedsbyrd. Dog er ogsaa dette saa høit, at der maa bruges Forsigtighed, og oftere hviles ud i lavere Former.
2) Vove skal Du vistnok, thi at vove (for Sandhed o: s: v:og saa videre) er just ΧstdChristendom. Men Du skal dog indtilvidered ikke vove saaledes, at der ikke er en mskligmenneskelig Mulighed for, at Du ogsaa kan komme mskligmenneskelig talt godt fra det, som man siger. Det vil sige: der er Mulighed af at komme til at ligge under, der er ogsaa Mulighed af at det gaaer godt.
Men er Lidelsen, mskligmenneskelig talt og forstaaet, ikke til at undgaae, og Du dog for Gud forstaaer Dig selv i at ville og skulle vove: aldrig maa dog Lidelsen selv være τελος, Du maa ikke vove for at faae Lidelsen, thi dette er formasteligt er at friste Gud. Saaledes at ville udsætte sig for Lidelse for Lidelsens Skyld, er en formastelig personlig Nærgaaenhed og Næsviished mod Gud, som vilde Du udæske Gud til en Veddekamp. Nei, men naar det er Sag, – skjøndtog Du seer, at Lidelsen er, mskligmenneskelig talt, uundgaaeliguundgaelig, vov Du kun. Du vover da ikke for at faae Lidelsen, men Du vover for ikke at svigte Sagen.




a


cfrconferp.pagina 159 n:nederst o: fl.og flere














Guds Førelse med mig.




Oprindeligen har jeg været i Besiddelse af de udvortes Betingelser for at nyde Livet; og i mig,  det er kun altfor vist, var der Lyst nok til at ville nyde Livet – men da var der givet mig en Pæl i Kjødet, et Kors: og jeg kunde dog ikke komme til ret at nyde Livet.
Da saa efterhaanden Betingelserne for at nyde Livet begyndte at svinde, da jeg fik oeconomiske Bekymringer: da faldt det mig ind, om det dog ikke kunde lade sig gjøre, at hiin Pæl i Kjødet toges fra mig. Jeg kunde da komme til at bruge de mig forundte Evner og Gaver tilGaver, min Tjeneste, og, mskligmenneskelig talt er dette vist nok, jeg skulde da nok sikkret mig igjen, ved Erhverv, Betingelserne for at nyde Livet, og saa dog komme til at nyde Livet.
Jeg forstod vel, at dette dog nok neppe kunde hænge rigtigt sammen, at mit Liv skulde vendes saaledes. Men, som sagt, jeg havde dog faaet den Tanke. Dog det skete ikke, jeg kunde ikke ret  faae Samtykket i mig selv, at jeg turde handle i den Retning. Var det skeet, var det lykkedes, var jeg blevet, christelig, en Sophista, om end forsaavidt forskjellig fra Andre, at jeg selv sagde det – og, hvo veed, maaskee havde jeg tilsidst ogsaa glemt at sige det, og var blevet complet Sophist.
Det skete altsaa ikke. Og nu bliver detdog vel Vendingen af Sagen, som jeg havde anet det. Hiin Pæl i Kjødet vil maaskee tages fra mig; men jeg vil til den Tid ikke være i Besiddelse af Betingelserne for at nyde Livet, og jeg vil være saa forsøgt i Lidelse og saa langt  henne, at jeg har bortskjæret mig selv Muligheden af at faae Betingelserne.
Saa vil der maaskee være et Cursus for mig endnu tilbage. Pælen i Kjødet vil  være borttagetB – og nu vil pludselig Betingelserne for at nyde Livet, tilbydes mig, ja næsten paanødes mig. Til den Tid vil det saa maaskee være Opgaven, at jeg skal være saaledes afdød og saaledes modnet til Aand, at jeg saa har Kraft til frivilligt at sige: nei, jeg vil ikke have dem.
Saaledes kom jeg aldrig til egl.egentlig at nyde Livet. O, min Gud, det var vel Bestemmelsen med mig, Du vilde det langt bedre med mig, end at jeg skulde klatte mit Liv ud paa at nyde – og fortryde en Evighed igjennem.
Men i Begyndelsen kunde jeg ikke forstaae det, og ikke gjøre det, derfor maatte der Tvang til, ligesom man lægger Skinner om et brudt Been. Opdragelsen bestod saa i, at føre mig til, engang frit at kunne gjøre, hvad jeg først maatte tvinges til.









a
AnmAnmærkning Sophist er, christelig forstaaet, Enhver, der foredrager Χstd.Christendommen medens hans Liv udtrykker noget Andet.














Sandseligt – Aandeligt.




Plato siger (i Phædrus § 250) at Synet er den skarpeste af alle Sandser; men formedelst den sees Viisdommen ikke, thi deraf vilde opstaae for heftig en Kjerlighed, han mener, det vilde blive en slags sandselig Brynde.
Saaledes naar Kjendet paa Guds-Forholdet var Lykke og Medgang, saa bliver dette egl.egentlig en sandselig Beruselse. Men derfor er ogsaa lige det Modsatte Tilfældet.
Overhovedet er intet Farligere end disse Forvexlinger, naar under det, som ansees for det Aandelige, underskydes det Sandselige. Saaledes fEfor Exempel naar christelig Kjerlighed forvexles med sandselig Kjerlighed.
See, derfor er det, at Χstd.Christendommen passer saa nøie paa det at »afdøe« som Mellembestemmelse overalt. Naar det at afdøe ikke skydes imellem, kan, især hvis Individet har Lykke og Medgang, hvad han kalder Kjerlighed til Gud blive den frygteligste sandselige Beruselse i Egoisme, til alle de jordiske Goder (og dette  er allerede Berusende nok at have dem) at føie dette Berusende, at det er Tegnet paa Guds Kjerlighed. Frygteligt at forfalde til den Art Beruselse.













Christendommen – TalekunstenTak.




Hele Oldtiden (Plato – paa saa mange Steder, i Phædrus, i Gorgias, o: s: v:og saa videre Aristoteles i Rhetorik, den senere Oldtid efter Plato og Aristoteles) er enig om, hvad ogsaa Senere, der have tænkt, have været enige om: at Talekunstens Potens er det Sandsynlige.
Christendommen er Paradoxet. Saaledes kom den ind i Verden – da var der ingen Talekunst (thi Apostlene og Martyrerne ere saaresaaret langt fra at være Talekunstnere, deres Liv er Paradoxer og deres Ord Paradoxer ligesom Χstd.Christendommen
Men nu affødte Christendommen en Virkning i denne Verden. Denne Virkning er da  forresten ikke til at forvexle med Χstd.Christendommen selv, er ikke Χstd.Christendommen selv.
Denne Virkning (Slagskyggen af ΧstdsChristendommens Paradox) den gaaer ind under Bestemmelsen af det Sandsynlige.
Χstd.Christendommen bliver nu gjort sandsynlig – og saa florerer eo ipso Rhetorerne. De kan med Grunde og Grunde, de kan skildre og skildre og vræle, gjøre hele ΧstdChristendommen saa sandsynlig saa sandsynlig –
at det formodentlig ikke mere er Christendommen.
Først skete det vel bona fide, velmenende – i vor Tid ere vel Rhetorerne vidende omvidende,, at det er galt fat, men de tænke, lad os blot holde hen.
Χstd.Christendommen som det Sandsynlige – og betjent af Rhetorer: saa er Χstd.Christendommen afskaffet.












Alle ere bange for Afgjørelse.




En i vor Tid er maaskee en Skeptiker, fornemt overseer han Præsterne enten som dumme MskerMennesker eller som Bedragere – og naar man da vilde sige til ham: vel saa skal jeg føre Sagen til Afgjørelse, løfte Sandsebedragene, det vilde dog maaskee ikke smage ham. Thi han vil hellere i al Magelighed, for godt Kjøb være fornem Skeptiker. Men blev det ret Alvor med enten – eller i Forhold til ΧstdChristendommen – ja, han valgte vel ikke at blive ΧstenChristen, men han forstaaer dog, at han adskilligt høiere maatte kjøbe sin Skepsis end lige over for den Ubetydelighed, i hvilken det Χstlige nu repræsenteres.

















πιστις – επιστημη.




See der har vi det. πιστις saaledes som det bruges i godt Græsk (Plato, Aristoteles o: s: v:og saa videre) ansees for at betegne noget langt lavere end επιστημη. πιστις forholder sig nemlig til det Sandsynlige. Derfor er πιστις, at frembringe Tro, ogsaa efter Classikernes Mening, Talernes Opgave.
Nu kommer Christendommen og bringer Begrebet Tro op, i en ganske anden Forstand, Tro just som forholdende sig til det Paradoxe (altsaa det Usandsynlige) men saa igjen betegnende den høieste Vished (cfr.confer Definitionen i HebræerbrevetHebreærbrevet) Evigheds-Bevidstheden, den meest lidenskabelige Vished, der lader et  Msk.Menneske offre Alt, Livet med for denne Tro.
Men hvad skeer, i Tidens Løb sagtnes saa ΧstdsChristendommens Fart, og saa kommer ganske rigtigt det gamle Hedenske tilbage, og nu sluddrer man ΧstdChristendommen ind i dette: at Viden (επιστημη) er høiere end Tro (πιστις.), medens Begrebet af christelig Tro ligger i en Sphære for sig selv, en Qvalitæt høiere end den classiske Tohed: πιστις – επιστημη.
NeiOg just herpaa, christeligt, er Tro det Høieste. Og just herpaa kjender man igjen, ganske conseqvent, Christendommens paradoxe Charakteer, at den ogsaa her vender op og ned paa det blot MskligeMenneskelige. Thi, mskligmenneskelig talt, er, som ogsaa Hedenskabet jo antog det, επιστημη høiere end πιστις,  men Gud behagede det, at gjøre den mskligemenneskelige Viisdom til Daarskab, at vende Forholdet om (ogsaa her er Forargelsens Mulighed Kjendet) og gjøre Tro til det Høieste.
Men Alt lader sig kun forklare paa een ganske simpel Maade, hvilken jeg ogsaa længst har maattetværet henflye til: Χstd.Christendommen er slet ikke til,til. det Hele er Vrøvl, ikke engang Hedenskab, da det pynter sig ud som ΧstdChristendom.












Det iogforsigværende – »Troen«.




Gives der et Iogforsigværende? Χstd.Christendommen svarer ja, just jeg er det.
Hvorledes kjendes det nu, om En  forholder sig til et Iogforsigværende, hvilket Forhold dat vel igjen maa være i det Ubetingedes Form?
Det kjendes paa, at han skjøndt  lidende  ved Forholdet (saa Forholdet er Lidelsens Aarsag og Grund) dog troendeT holder fast ved dette Iogforsigværende.
Naar En vil forholde sig til et Iogforsigværende – og  tillige  have det Jordiske, saa er dette en Tvetydighed.
Men hvorledes lever man nu i Christenheden? Man lever saaledes, at man bilder sig ind i en Troen at forholde sig til det Iogforsigværende, dog at man holder sig det saa fjernt som muligt (formodentlig for ikke at opdage, at man er i en Indbildning) og forresten er man hovedsaglig beskjeftiget med at gjøre sig dette jordiske Liv saa beqvemt som muligt, at komme godt igjennem Verden, ja man mener endog at Forholdet til det Iogforsigværende  skal – hvilket Galimathias! – hjælpe En til at komme godt igjennem denne Verden, hjælpe En til gode Dage.
Hvilken er derimod Christendommens Mening med dette Liv? At det skal benyttes til selv at hjælpe sig ud i, og attil lade Gud hjælpe ossig ud i saadanne Afgjørelser, at det kan blive En selv aabenbart, om man har Troen, eller indbilder sig at have den.
Derfor foreskriver Skriften, hvilke Midler Du skal benytte for at stramme Dit Liv saaledes ud, at dette Liv kan blive Examinationen, om Du har Troen.
Dog er det ikke saa, at Anstrengelsen, Lidelsen er Beviset for at Du i Sandhed troende forholder Dig til det Iogforsigværende (thi ogsaa Stolthed og Hovmod kunde jo vove saaledes ud) nei Troen er Visheden, der gives ingen anden Vished. Men Lidelsen og Anstrengelsen er for at Du da ikke skal have dette at bebreide Dig, at Du har undladt at bruge de Skærpelses-Midler, som ΧstdChristendommen i den hellige Skrift anpriseranb, ja befaler.
Altsaa ikke overalt hvor denne Lidelse er, er Troen ubetinget; men overalt hvor denne Lidelse ikke er, er ubetinget Troen ikke, der er Troen blot en Indbildning.
Men saaledes har vi MskerMennesker baaret os ad. Vi have anbragt »Naaden« til at fritage os fra alle Anstrengelser (det i Sandhed at afdøe, at forsage denne Verden, at lide for Læren o: s: v:og saa videre) og saa gjøre  vi Troen til en Indbildning, og leve nu hen fuldt op beskjeftigede med at nyde dette Liv – og saaledes gaae vi Evigheden imøde, hvor Afgjørelsen er: forholdt Dit Liv sig til et Iogforsigværende, var Christendommen Dig dette Iogforsigværende?













»Den Enkelte«




Ogsaa saaledes forstaaet kunde jeg da ikke ønske at stifte Partie.
Det der beskæftiger mig er: hvad er Sandhed; forholder jeg mig til denne Sandhed?
Naar jeg nu dannede Partie, da fik jeg sandselig Magt; derved forhindrede jeg maaskee Tilværelsen om mig  i at danne Situationen saaledes, at den for mig kan blive Examinationen, istedetfor at faae Noget at vide om Sandheden og om mit Forhold til Sandheden, fik jeg at vide – hvad jeg nok veed, og hvad slet ikke interesserer mig – at naar man har sandselig Magt, saa gaaer Flere og Flere ind paa det man siger, og saa faaer man mere og mere sandselig Magt, større og større jordisk Profit.
Men dette beskjeftiger mig ikke. Min Tanke er derimod: hvad jeg har forstaaet af Sandhed, det sætter jeg iind Skrifter ind i Virkeligheden, men saaledes, at det at sætte det ind tillige kan tjene til at frembringe den Situation, der kan for mig være Examinationen betræffende, hvorvidt jeg forholder mig til Sandheden. Jeg passer da for Alt paa, at jeg  ikke, (som fEfor Exempel ved at stifte Partie) gjør det umuligt at faae Situationen istand. At stifte Partie hjælper mig hverken til videre at opdage Sandheden ei heller til yderligere at prøve, om jeg forholder mig til Sandheden, men hjælper mig blot til at faae sandselig Magt.
Men maaskee er det just dette, der hovedsaglig beskæftiger Andre, og derfor ere de saa virksomme for (under Navn af Kjerlighed og Sympathie for Andre) at stifte Partie.
Forunderligt, det skal være Kjerlighed og Sympathie! Jeg troede dog, at det var Kjerlighed at elske Andre som sig selv – altsaa paa samme Maade at hjælpe dem, saavidt det er muligta, til at  blive opmærksomme paa Sandheden, og til at prøve dem selv, om de nu forholde sig til Sandheden.



a



for eet Msk.Menneske at gjøre dette for et andet,


for et andet Msk. tilføjet i hovedspalten
















Mennesket




er en Synthese, og saaledes, naturligt, om man saa vil en født Hykler, eller med en Mulighed af en Hykler; og det Gud nu vil see med  hver Enkelt, er, vil Du være en Hykler, eller vil Du forholde Dig til Sandhed.
Hykleriet er, just fordi MsketMennesket er en Synthese, lagt saa nær som muligt. Det fremkommer derved, at hvad det Aandelige i En forstaaer og udtaler, det tager saa det Sandselige i En og underskyder en ganske anden Fortolkning af, medens det dog seer ud som var det det Samme.  Christendommen siger: jeg er et glad Budskab. Det Aandelige i En forstaaer, i hvilken uendelig ophøiet Forstand dette er at tage – nu kommer det Sandselige og underskyder Det det forstaaer ved Glæde og faaer nu ud: Christendommen er Glæde. Altsaa Glæde paa begge Steder, men der forstaaes noget ganske Andet derved paa det ene Sted end paa det andet, og Hykleriet stikker i, at give det Udseende af, at man jo holder sig til hvad Χstd.Christendommen selv siger om sig selv: at den er Glæde.
Dette er kun et Exempel, der kunde blive utallige Exempler; thi Hykleriet kan være overalt.



















»Gjerningerne.«




Tag en svag Analogie, tænk Dig en forelsket Pige; det vil en Tid være hende nok, at udtrykke sin Elskov ved Forsikkringer; men der vil komme et Øieblik, hvor dette ikke længere vil tilfredsstille hende, hvor hun vil begjere at hun maa falde den Elskede om Halsen. Dette vil sige: hun fordrer et stærkere pathologisk Udtryk. Saaledes med den Troende i Forhold til Gud: at udtrykke sin Taknemlighed i Ord, maaskee endog (og dette er da et reent forkeert Sving) i zirligere og kunstigere valgte Ord – der vil tilsidst komme et Øieblik hvor han maamaatte sige: dette kan jeg ikke udholde, det tilfredsstiller ikke Trangen i mig, Du maa, o, Gud tillade mig et langt stærkere Udtryk for min Taknemlighed: Gjerningerne.
Saaledes, selv om dette ikke var det Fordrede, det maatte saa blive hvad just det bedre Msk.Menneske selv maatte begjere – medens det, at det er det Fordrede, fritager ham for enhver  Bekymring betræffende om det er Gud velbehageligt.
HvilketEller er det er hvilket? Er det Guds MeningMening, ved Christendommen, ved Forbilledet (altsaa Idealets Fremstilling) blotog at ydmyge MskMennesket, og ved »Naaden« at trøste ham, men saaledes, at det just ved Χstd.Christendommen  blev udtryktb, at der intet Slægtskab er mellem Gud og MskMenneske, at Msk.Mennesket har at udtrykke sin Taknemlighed som en Hund i Forhold til et Msk.Menneske, saa Tilbedelsen bliver sandere og sandere, mere og mere Gud velbehagelig, jo mindre det kunde falde et Msk.Menneske ind at ville ligne Forbilledet, jo mere han kunde afholde sig fra ethvert Forsøg i denne Retning, og ganske og alene glæde sig som Dyreskabning, thi det var just dette Gud vilde med ΧstdChristendommen, han vilde udtrykke, at han i sin uendelige Ophøiethed ikke mere kunde saaledes have med MsketMennesket at gjøre, som MsketMennesket engang barnligt indbildte sig, at han hverken var eller vilde være i Slægtskab med  MsketMennesket, men dog være ham naadig, ret med Velbehag i Himlen see ham glæde sig som Dyre-Skabning, og kun ikke taaletaalet Eet, den frygtelige Formastelse af MsketMennesket at ville ligne Forbilledet? Er dette Meningen med ΧstdChristendommen?
Eller er just det Modsatte ΧstdsChristendommens Mening, at just Gud just vil udtrykkeU at han vil være i Slægtskab med MsketMennesket, og derfor netop vil have den Tak og Tilbedelse som er i Aand og Sandhed: Efterfølgelse.
Det Sidste er dog nok ΧstdsChristendommens Mening. Men det Første er et listigt Paafund af os MskerMennesker (om det end kan have sin smukkere Side) for at slippe fra det sande Forhold til Gud, fordi dette i sit første egl.egentlig er Lidelse.
Hvorledes det? Jo, thi det Gud i uendelig Kjerlighed vil med MsketMennesketet Msket, er saa uendelig Høit, at det først bliver Lidelse –  og det har vi ikke Lyst til at gaae ind paa, og derfor opfandt vi, at den sande Tilbedelse var ikke at formaste sig til at ville ligne Forbilledet. Lad mig tale sindbilledligsindbild. Tænk den mægtige Keiser; han kaster hele sin Kjerlighed paa en Bondekarl, o, og Kjerligheden i Keiseren er saa stor, at den ikke beroliges uden ved at denne Bondekarl skal adopteres som Keiserens Søn og blive hans Efterfølger. Lad os nu tale ganske uforbeholdent. Mon ikke Bondekarlen vilde sige i sit stille Sind: »dette bliver for mig en sand Plage; naar Keiseren virkelig elsker mig, saa lad ham udtrykke det ved at gjøre det jeg ønsker, lad ham give mig en god Avlsgaard, atog jeg kan ægte Cathrine, saa skal jeg takke ham hele mit Liv. Men derimod, at jeg en sølle Bondekarl skal rives ind i hele den fornemme Verden,  hvor jeg slet ikke hører hjemme, det er noget nær den største Plage.« Saaledes omtrent vilde han vel tale i sit stille Sind. Men til Keiseren vilde han vel (thi Hyklerie er da næsten uadskilleligudadskillelig fra det at være MskMenneske) sige: det er meget for meget Du vil gjøre for mig, jeg er baade for ydmyg og for beskeden til at turde attraae (men det er jo heller ikke ham der skal attraae det, det er jo Keiseren, der staaer og tilbyder  ham det,det) ja ønsker det) Sligt; jeg vilde være usigelig glad, hvis Du vilde give mig en Bondegaard med fuld Besætning. – Og dersomSaaled efter linjeskift nu Keiseren ikke sandseligt var en udvortes Magt ligeoverfor Bondekarlen, saa det altsaa paa en Maade var overladt til Bondekarlen selv at bestemme Forholdet: Du skal see, at han indretter det saaledes, at han faaer Bondegaarden, priser Keiserens Kjerlighed, og forklarer det som Ydmyghed, at han ikke begjerer at være Keiserens Søn.
Saaledes i Forholdet til Gud. Gud vil just –just, uendelige Kjerlighed! – at et MskMenneske i Christo skal være i Slægtskab med ham. MenMenmed understregning slettet skal dette skee, saa maa Msk.Mennesket afdøe. AhaAh! MsketMennsket derimod holder saa meget af at nyde dette Liv. Hvad gjør saa MsketMennesket? Han opfinder, at det er Guds Kjerlighed der hjælper os til at nyde dette Liv, og at det er Ydmyghed af os MskerMennesker, at vi ikke begjere, at være i Slægt med Gud.
See det er den gamle Historie! Men er dette rigtigt? Er det rigtigt at benytte sig af, at Gud siger sig at være Kjerlighed, som kunde man altsaa gjøre ved ham hvad manhan vilde – »han er jo Kjerlighed.« Eller er det ikke Guds Mening, at han, just ved at aabenbare sig som Kjerlighed vilde røre os MskerMennesker til at gjøre hans Villie.
See her Hykleriet igjen! Gud er Kjerlighed, siger ΧstdChristendommen. Det benytter saa MsketMennesket sig af, og siger: Gud er Kjerlighed det er ΧstdChristendom – men  forstaaer noget Andet derved end Χstd.Christendommen forstaaer.











et dobbeltkors




Hvad min Forfatter-Virksomhed i Forhold til det Christelige angaaer, da maa bemærkes.
Overvældet af Indtrykket af disse Millioner Christne, om hvilke jeg dog troer at de blive alle salige, selv en baade letsindig og tungsindig Natur, og af mange andre Grunde bestemmet, har jeg tænkt mig at gjøre Bevægelsen først saaledes, at vi overhovedet komme til at tilstaae, at vi ere ikke Christne, men kun Aproximationer.
Den officielle Forkyndelse, som den vi nu have, er aldeles Blendværk; den oprindelige Strenghed, Heroismen – ja, hvor skulde jeg tænke paa at faae den indført igjen, jeg er ingen Heros: saa tænkte jeg: vel, saa lad dette blive det Officielle, at vi ere slet ikke Christne, at Christendommen er os for høi, at vi i det Høieste kun taale »Efterfølgelsen« som Noget vi faae Lov til at bryde af, saasnart det piner det mindste; lad saa det blive det Officielle, at da Gud kan faae fat i os igjen, at vi kan faae at see, om dette lader sig holde. Men  det der af Alt var mig meest imod var og er detden afskyeligeafskyelig Lumskerie, at man lader som var det Nuværendenuværende ΧstdChristendom.
Denneet dobbeltkors Bevægelse meente jeg  maatte gjøres som det Første. Naar saa den var gjort, saa fik vi maaskee just at see, at der ikke saaledes skal slaaes af, men at vi just skal igjennem.igjennem,
Her, ved mit Første, skulde Biskop M. have grebet til, det havde været ham det fordeelagtigste af Alt. Det gjorde han ikke, og just han har, ved det sørgelige Indblik jeg senere har faaet Leilighed til at gjøre i denne hans Klogskabs-Χstd., stødt mig længere ud.












Guds-Forholdet.




Den Tanke: at gjøre Det eller Det, at offre Det eller Det, at vove Det eller Det – for at tjene Guds Sag, denne Tanke har aldrig bevæget mig; thi det er bestandigt faldet mig paa, at det jo dog var noget Galimathias, at en Almægtig, for hvem Millioner VerdnerVerdener er 0, at han skulde have en Sag, for hvilken det var af Vigtighed at Peer eller Povel gjorde Det eller Det.
Nei, saaledes kan jeg ikke. Men det gaaer bedre for mig, naar jeg tænker mig Gud som en Examinator,  der siger: Det og Det ønskede jeg af Dig.Dig, ·· for at Du Hermed mener jeg ikke, at dette nu skulde blive ørkesløse Kunster, nei det skal værevære være for at gavne, men den Tanke, at Gud i den Forstand skulde have en Sag, at et Msk.Menneske saadan udenvidere var Medhjælper, den synes mig at være en engang tilgivelig Barnlighed, nu derimod Galimathias;Galimathias. fulgt af et dobbeltkors thi det løber dog ud paa, at Gud i den Forstand skulde have en Sag, at han var Part, han som dog er Alt.
Nei, det er ikke Gud, der har en Sag; men hver enkelt Msk.Menneske har en Sag; og det er Gud der i uendelig Ophøiethed salig skuer til, og nu i Forhold til det Heles uendelige Totalitet her maa lade et Msk.Menneske lide, dog omfattende ham lige fuldt i uendelig Kjerlighed, her ligesom venter af et Msk.Menneske, at han skulde gjøre Det og Det, holde Det og Det ud, fordi det passer ind i det Hele. Men aldrig er det Gud der har Sag. Høiest kunde dette da siges ved en Accommodation, i samme Forstand som naar den Ældre for at glæde Barnet leger med. Men en Sag har Gud ikke i den  Forstand, at der var Noget som ikke var udkæmpet, Noget hvortil han altsaa forholdt sig saaledes, at det var tvivlsom, om Guds Sag her skulde seire – han den Almægtige, der uendeligt og evigt har seiret fra Evighed og uden Kamp.
Det er unegteligt, at den Tanke at Gud ganske simplement havde en Sag, at det var Gud af Vigtighed, at nu Du eller jeg kæmpede for hans Sag, det er unegteligt, at denne Tanke har i sin Tid begeistret Mange, og gjort dem det let at offre Alt. Men det hjælper ikke, det er dog en Indbildning, og vilde være en frygtelig Indbildskhed, hvis MskeneMenneskene den Gang havde haft en saa udviklet Forestilling om Guds uendelige Ophøiethed, som nu kan haves. Paa den anden Side, det er vist, at denne uendelige salige Ro, hvormed vi maa tænke os Gud uendelighøit ophøiet over Verden, for os Msk.Mennesker let kan virke intellectuelt bedøvende, saa vi blive  Betragtere ikke Handlende; men det hjælper ikke, vi skal dog igjennem igjen til Handling, til samme uendelige Begeistring som tidligere Tider havde i den Illusion, at de noget nær hjalp Gud ved at kæmpe for hans Sag.
Atter her er en Fordoblelse, som gjør det saa vanskeligt at trænge igjennem, en Fordoblelse, der er overalt, hvor Begeistring skal være paa den anden Side eller efter Illusion. Med det ene Øie ligesom at see al et MsksMenneskes Anstrengelse som den største Barnagtighed, ja som den ligegyldigste Ting af Verden (thi han den Almægtige, har Millioner Udveie, og har altid uendeligt seiret) og saa alligevel at kunne strænge sig an indtil det Yderste fuldt saa vel som nogensinde Nogen, hvem for ramme Alvor den Tanke begeistrede, at hans Udholdenhed hans Voven  betræffende gjaldt hverken om mere eller mindre end om Gud skulde seire, eller Gud skulde tabe.
Jeg kunde fristes til i en Forstand at sige: I Lykkelige! thi hvad skulde ikke et Msk.Menneske kunde holde ud, naar han først kunde faae det sat fast i sit Hoved, at hans Stræben var saa uendelig vigtig, at det gjaldt om Gud. I en anden Forstand priser jeg mig dog lykkelig; thi hvilken Lykke at have en uendelig meget mere ophøiet Forestilling.
Ham bør det at voxevoxes, mig at forringes. Disse Ord kunne anvendes paa MskslægtensMenneskeslægtens Forhold til Gud. Med hver Fremskridt MsketMennesket gjør, saa bliver Gud uendelig meget mere ophøiet – og derved forringes MsketMennesket, selv om dette skete ved et Fremskridt.
Saa kommer Faren, at den Guds uendelige Ophøiethed  virker bedøvende, lammende, saa MsketMennesket taber Lyst og Mod og Freidighed og Glæde ved at vove, og lide – fordi det (ja, dersom jeg var den Rette, just det er dog det uendeligt begeistrende!) ikke gjør det mindste fra eller til.
Og som Gud er blevet os MskerMennesker saa uendelig Ophøiet, at der ikke mere kan være Tale om, hvad i barnligere Tider ligefrem troedes, at Gud har en Sag, som vi kæmpe for: saaledes er endog det høieste  Gode en evig Salighed blevet os for ophøiet, incommensurabelt for vor Stræben. Derfor er det ene »Naade.« Der var Tider, hvor Msk.Mennesket i barnlig Alvor meente for ramme Alvor at kunne indfrie Fordringen og erhverve en evig Salighed. Og i Sandhed hvad skulde ikke et Msk.Menneske kunne formaae, naar det først kan sætte sig fast i hans Hoved, at han virkelig har det i sin Magt at erhverve en evig Salighed, at  denne Opgave er commensurabel for hans Kræfter! Jeg kunde fristes til at sige: I Lykkelige! Og dog, hvilken Lykke, at have en uendelig mere ophøiet Forestilling om det høieste Gode.
Nei, ingen Stræben kan erhverve en evig Salighed. Derfor er det »Naade.« Her kommer saa Faren igjen, at ikke det, at det er Naade virker bedøvende, lammende, søvndyssende – fordi det jo dog er forgjeves at stræbe, og fordi det jo er Naade.
Atter her Fordoblelsen! At den meest anstrengede mskligemenneskelige Stræben, at den dog er en Narrestreeg, en spildt Uleilighed, en latterlig Geberde, hvis det skulde være et Forsøg paa at fortjene Saligheden – og saa dog (o, hvis jeg var den Rette, dette er dog det uendeligt Begeistrende!) at strenge sig an  trods Nogen, der for ramme Alvor meente ved sin Anstrengelse at erhverve Saligheden!












Paradoxt.




Den størst mulige Anstrengelse – for Ingenting: see det er saa paradox som mulig. Men saaledes er det jo, naar det dogdet er dog alligevel er ene, ene »Naade« – og altsaa den størst mulige Anstrengelse er for Ingenting, betyder Intet, Intet.
Anderledes da man troede at Saligheden erhvervedes, da var der intet Paradox her, thi der er intet paradoxt i: den størst mulige Anstrengelse – og det høieste Gode at opnaaes derved.












Kjerlighed – Grusomhed.




Er det dog ikke grusomt at sige til et MskMenneske, der blot beder at maatte først begrave sin Fader, at sige: lad de Døde begrave deres Døde – og dog er det Kjerligheden der siger det. 
Men det forstaaer sig, for os er Christd.Christendommen rigtignok blevet noget ganske Andet end den var; thi nu vil det jo just være Χstd.Christendom denne  Kjerlighed, der kjerligt begraver den Afdøde og mindes ham. Nu, i ChristenhedChristenhed, sætter Χstd.Christendommen ingen Splid mere, nei, nei, den copulerer. Naar jeg saa gjerne vil elske den Elskede – saa er det nu ikke mere som engang ΧstdChristendom: slip hende, nei, nu er det ΧstdChristendom: elsk hende, just det at elske hende, at føie hendes Ønske just det er ΧstdChristendom.
Det er dog aabenbart, at Χstd.Christendommenegl.egentlig er gaaet ud af Verden. Χstd.Christendommen er blevet en intetsigende Overskrift over det Hele, nu til Dags har end ikke Χstd.Christendommen den Egoitet, som dog en elsket Pige, en Ven o: D:og Deslige har, der vil at det at elskeudtrykke dem skal udtrykkes ved at opgive Andet.
Χstd.Christendommen er gaaet ud; »Slægt« er sat istedetfor Individ; Χstd.Christendommen blevet i den officielle Forkyndelse Mythologie, Poesie.



















Mildhed – Strenghed.




Den  MildhedMid man viser Andre er ofte kun en Reflex af Kjælerie imod sig selv. Man tør ikke tænke om et eneste andet MskMenneske, at han foer til Helvede – hvor mildt, dog maaskee er det for ogsaa at undgaae denne Tankes Forfærdelse i Forhold til sig selv. – Man nænner ikke attør ikke sige det heelt ud: det at være ΧstenChristen er at lide, ingen har været en sand ΧstenChristen, der ikke har lidt for Læren – hvor mildt, dog maaskee er det, for at spare sig selv, thi hvis man sagde det heelt ud, saa maaskee Samtiden tænkte som saa og gjorde derefter: ja, hvad enten nu det at være Christen er at lide eller ikke, hvad Dig angaaer, skal vi nok sørge for, at Du kommer til at lide – og maaskee var man doga  ikke ganske enig med sig selv om, at det at være ΧstenChristen er at lide









a
(naar det skal tages saa nøie!)














Myndighed.




ΧstusChristus prædikede med Myndighed – det gjør »Præsten« nu ogsaa; thi han har jo Politiet og Tugthuset i Baghaanden.










..... Men vil En sige: »om nu end Nogen virkelig existentielt udtrykker at han har forsaget og forsager denne Verden, hvad saa? er det saa derfor ubetinget vist, at han vil blive salig? dog vel ikke? det kunde jo være Hovmod, Stolthed, som er Gud allermeest imod.« Sandt; ubetinget vist er det ikke, det skal det aldrig være, thi i Uvisheden er Stræben. Men i ethvert Tilfælde eet Fortrin, et Gode har han fremfor Den, hvis Liv udtrykker lige det Modsatte af Forsagelse, at han da ikke har forsømt at benytte den Veiledning, som Gud i sit Ord har givet et Msk.Menneske betræffende hvad  han har at gjøre. Eller er det ikke en ganske egen Ting, naar Gud i sit Ord siger, hvad han fordrer, at saa vi fritage os derfor, og dog ligefuldt ere Christne.










.... Baade i sin Tid og senere har veldog baade Den og Den tænkt hvorfor reiser K. dog ikke. Jeg kunde fristes at svare ved at sætte to Replikker sammenaf sammen. Den ene er af Socrates eller det er (i Kriton) Lovene der tale til ham, om hvorledes han har elsket denne By, og aldrig følt nogen Lyst til at see andre Byer eller lære deres Love at kjende, i den Grad har han elsket de hjemlige. Den anden Replik er af Peer Degn: hvorfor skulde jeg forlade en Menighed, som jegder elsker og agter og som elsker og agter mig igjen.



















Om mig selv.




Ja vist forundtes mig det Overordentlige. Men Styrelsenjust forstaaer sig tilgavns paa, hvad det Overordentlige er. Det var for godt Kjøb, at jeg skulde have forstaaet dette – og saa tillige være sikkret pecuniairpecuniare Uafhængighed – saa var det netop ikke det Overordentlige.
Just derfor i det Øieblik da jeg potenseret forstod mitmig Liv – just da, anbragtes den oeconomiske Bekymring, og Styrelsen sagde: kom nu, lille Ven, nu kan det blive Alvor.
Der standsede jeg saa, og saae Sagen saa alvorlig an som den var.
Jeg vidste saa et Øieblik hverken ud eller ind.
I denne Vaande raabte  jeg til Gud (det var da den ny Pseudonym blev udgivet: Sygdommen til Døden): opdrag mig. Og det var rigtigt, det var som kunde det være mig indgivet af Styrelsen selv.
Havde jeg haft Formue nok – saa havde jeg kommet til at tage det Overordentlige forfængeligt – dog saa var vel heller ikke hiin potenserede Forstaaelse af mit Liv blevet mig forundt. Paa den anden Side: havde jeg slet ingen Formue haft i det Øieblik da jeg forstod mig selv eller mit Forbigangne, saa havde jeg vel lidenskabeligt kastet mig over paa at erhverve og gjøre Lykke i Verden og fortvivlet om det Overordentlige.
Men saaledes var det ikke – Styrelsen regner altid rigtigt.  Jeg havde saa megen Formue at der kunde gaae Aar hen igjen, i hvilke det mangen Gang næsten var mig piinagtigt, at jeg havde den Smule Formue, thi ellers havde jeg styrtet mig i at erhverve, sikkre mig Udkommet. Men jeg kunde ikke beslutte mig til at kaste den Smule Formue bort (det Ansvar turde jeg ikke overtage) paa den anden Side, jeg kunde dog heller ikke beslutte mig til (hvad der for mig var som at bryde med Gud) at gjøre Skridt for at sikkre mig Udkommetmig,, at bringe mig an i Endeligheden, thi saa længe jeg havde en Smule Formue, var det jo dog muligt at holde ud paa Ideen.
Just deri (og i Sandhed  dette er meget anstrengende) har blandt Andet ogsaa Opdragelsen bestaaet. Jeg er blevet opmærksom paa det at afdøe.
Det var just Opdragelsen, som dog visseligen endnu ingenlunde er færdig.












At blive Christen.




De Flestefleste lade vel Christend.Christendommen ganske staae hen.
De der dog forholde sig til den, bære sig vel saaledes ad: de lade Christus ligesom sørge for deres evige Salighed i Betydning af, at de selv slet Intet dermed have at gjøre, og anvende nu deres Tid, Kraft paa at nyde dette Liv.
Saaledes udsætte de egl.egentlig det at blive ΧstenChristen til Evigheden – ak, i Evigheden er det just umuligt at blive Christen, der er Afgjørelsen, og Afgjørelsen betræffer: om man har været det.




















Forsagelsen.




Dersom det var saaledes, at det at fordre Forsagelsen var om jeg saa tør sige, et Kniberie, en Smaalighed, eller en Straftagen af Gud: saa maatte jeg oprøre mig mod den.
Men saaledes er det ikke. Lad mig tale ganske mskligtmenneskeligt derom, om hvorledes jeg forstaaer det. I Himlen sidder Gud i al sin Faderlighed. Han siger saa til et MskMenneske: »lille Ven; naar Du kalder mig Fader, hvad jeg jo har tilladt, kan Du rigtignok sige, at Du har en riig Fader, og forsaavidt kunde Du jo – ja, det var ganske billigt – vente af mig, at jeg ogsaa som en Fader langt fra vilde holde Dig knapt, men, min lille Ven, betænk Følgende, hvad der bestemmer mig til ikke at gjøre det, thi hvis det ikke var skulde Overflødighed over al Maade blive Dig til Deel. 1) Naar jeg gjorde det for Dig, saa kunde Du ikke blive »Aand«, men altsaa blev Du netop i Slægt med mig.  2) Evangelium forkyndes for de Fattige, ɔ:det vil sige Evangelium er for de Fattige; men altsaa (dette kan Du forstaae, og Du vil være redelig nok til at ville forstaae det) maa det ogsaa forkyndes af en Fattig. Min Tanke med Χstd.Christendommen var ikke at vende op og ned paa Skabningen, og skaffe de Fattige Penge, de Syge Sundhed; nei, Armod og Sygdom og Lidelse hører med i denne Verden; men saa er Evangelium for de Fattige – og, som sagt, det kan kun forkyndes af en Fattig. See derfor, fordrer jeg – af Kjerlighed til Dig – Forsagelsen, og derfor, naar jeg seer, at Du ikke ret kan selv frivilligt beslutte, derfor, naar jeg dog seer der er en Villighed i Dig (thi ellers vil jeg ikke gjøre det for Dig) derfor hjælper jeg Dig – af Kjerlighed – ved lidt Modgang til at afdøe.«



















»Efterfølgelsen«




Det Lumskerie af os MskerMennesker, at vi (for at blive »Efterfølgelsen« qvit) have vendt Sagen saaledes, at det skulde være Hovmod, Stolthed at vove saaledes ud, dette Lumskerie har tilsidst aldeles forandret Gud og Christus for os. IstedetforIstedetfor, at Gud just vil, at vi skal det, og ved sin Aand vil hjælpe os, er snarere Gud blevet saaledes ophøiet, at det er som spottede han os, hvis vi vilde begynde derpaa, ligesom naar en meget stærk Mand spottende vilde sige til et Barn: løft den Byrde, som Du seer jeg løfter.












Det svigefulde Hjerte.




Hvor ofte har jeg ikke grebet mig selv i, at naar jeg nu ret havde forstaaet Noget, og det stod for mig  i hele sin overbevisende, klare, ogsaa veltalende Skikkelse – da kunde det beskjeftige mig saa meget at faae det optegnet, fordi jeg frygtedeikke for, at det til anden Tid ikke skulde lykkes mig saa godt – – ak, og det Vigtige var jo noget ganske Andet, det at jeg kom til at gjøre derefter.
Dog erindrer jeg ogsaa, at det oftere har været Tilfælde, at en Tanke er blevet mig indlysende og i en bestemt Form – og dog saaledes, at jeg ligesom ikke kunne nænne at optegne den, fordi jeg forstod den skulde jeg selv bruge.
Saa er saadan en Tanke stundom langt om længe blevet optegnet, naar den ligesom var forbrugt; thi saa var der imidlertid en ny Tanke faldet mig paa Sinde, en ny Tanke, som ikke skulde optegnes men forbruges. Thi Sjelen behøver ogsaa Næring; og just de Tanker som ret egl.egentlig er Næring for min Sjel, just dem kan jeg ikke strax optegne.



















Forsagelsen (Efterfølgelsen)




At ville fritages for Forsagelse (altsaa at ville nyde dette Liv) er Verdslighed.
Men at ville efterkomme Forsagelsen – men saa ansees for det Overordentlige: er ogsaa Verdslighed.
Overhovedet, dette kan jeg ikke noksom indskærpe, har det Overordentlige slet Intet med det Ethiske at gjøre; ethisk gives der slet intet Overordentligt, thi det Høieste er ganske simplement det Fordrede. Det er derfor nefas, Aager, at ville profitere det Overordentliges Anseelse ved at gjøre det Fordrede; imidlertid kan de Medlevende maaskee ønske just det, thi saa blive de en Saadan qvit, saa  indeholder hans Liv ingen Fordring til dem. – Det »Overordentlige« forholder sig ikke til det, ethisk at efterkomme det Befalede, men forholder sig til detdet Guds særlige særlige Forhold til Gud.
Dersom Asketen i Middelalderen ikke havde været verdslig nok til at lade  sig narre ind i dette, at han honoreredes som det Overordentlige, dersom han havde sagt: »Slidder Sladder, det, jeg udtrykker er simplement Stræben i Retning af det Fordrede, det er ikke mig, der er det Overordentlige, men det er Eder, der ganske paa eget Ansvar fritage Eder fra det Fordrede«: saa var han blevet forfulgt. At Forsagelsen skulde være det Fordrede, gaaer Verden aldrig ind paa; det Høieste blev vel naaet i Middelalderen: at man honoreredehonorede Forsagelsen, det Fordrede, som det Overordentlige, og saa fritog sig selv – men just dette var en uhyre Vildfarelse i dobbelt Retning (baade i Retning af Honoraret og i Retning af Fritagelsen) og var Χstds.Christendommens Afskaffelse.












En Bedrager – Verden vil bedrages.




Den og Den er, christeligt,At Den og Den, christeligt, er en Bedrager – Verden vil bedrages: ergo maa han gjøre styrtende Lykke i denne Verden, de passe for hinanden.
At han, christeligt, er en Bedrager,  er uendeligt let at vise, aber, det skal jo vises i denne Verden, og denne Verden vil bedrages: ergo vil Bedrageren seire.
Vistnok hænder det i denne Verden, at en Bedrager bliver aabenbar at være en Bedrager; men i Almdl.Almindelighed vil dette være Tilfældet, naar han er bleven gammel og aflægs og ikke mere ret duer til at være Bedrager, eller maaskee er der optraadt en endnu større Bedrager, der tager Luven fra ham, og medens han gjør ham aabenbar som Bedrager, selv qua Bedrager under Jubel ogaf Acclamation af Verden, hjælper Verden ind i, hvad den saa usigelig gjerne vil ind i, et nyt Bedrag – thi Verden vil bedrages.
Aldrig har Sandhed seiret i denne Verden. Nei, saa længe den var Sandhed, blev der lidt for den. Da indtraadte det Øieblik, at Bedragerne bleve opmærksomme paa den, at der, som Kjøbmændene sige, lod sig gjøre i den Sag: og saa seirede den – den var nemlig blevet et Bedrag. Man troer  det er den samme Sag, ja just deri stikker Pointet, og dette er Bedragerne det Vigtige at indbilde MskeneMenneskene at det er den samme Sag – og just det er Bedraget. Bedragerne stjæle hine Lidendes Firma, gjør glimrende Lykke, thi mundus vult decipi.
See, dette er Noget for Bedragere! Thi hvorfor skulde jeg fordølge for mig selv, at hvis en Bedrager læste dette, saa vilde han sige: bie lidt, der er Noget i det, der lod sig gjøre Noget i denne Tanke: at bedrage ved Hjælp af at gjøre Bedrag aabenbar. Han vilde dak fremstillekunde og skildre (saa sandt, saa uhyre sandt!) hvorledes man kan bedrage og bedrage – og han vilde gjøre et saa dybt Indtryk paa MskeneMenneskene, at han ved Hjælp af sin rystende Skildring, vilde gjøre glimrende Lykke – thi Verden vil bedrages.
Nei, naar det ikke bliver Alvor med, at Du selv kommer til at lide: saa er og bliver det dog Bedrag, Sophistik.
















Forunderlige Indblik



man faaer i Christendommen i Christenhed! Gud er en Aand, Gudsdyrkelsen skulde altsaa være i Aand og Sandhed. Gudstjenesten som den nu er om Søndagen i AlmdlAlmindelighed, er allerede maaskee temmelig stærk beregnet paa det Sandselige; men bie nu lidt: just paa de store Hellig-Dage fjerner den sig endnu mere fra det Aandeligeherfra. Man bruger Basuner og alt muligt Sandseligt – og det er fordi det er en af de store Hellig-Dage. Hvilket Galimathias, hvilken Anti-Climax. Dette vilde, christeligt, være en maaskee passende Guds Tjeneste om Hverdagen; men paa de store Hellig Dage skulde man (hvis det skal være christelig Climax) end ikke bruge Orgelet. Saaledes skulde man ogsaa (hvis det skal være christelig Climax) helligholde de store  Festdage ved Afholdenhed – men i Christenheden celebreres de med Gaasesteeg og Punsch, og hvad der er det Forvirrende, at det skal være en Climax, at det er fordi det er en saadan stor christelig Fest.
Altsaa paa de mindre Festdage nærmer man sig dog maaskee mere at dyrke Gud i Aand og Sandhed; men paa de store Festdagea  der faaer man Ret atRet, see, hvad man forstaaer ved Christendom, og man faaer tillige at vide, at Grunden hvorfor man ikke celebrerer ogsaa de mindre Festdage lige saa – christeligt! – vel er, fordi det vilde blive saa dyrt.
Ikke Gaasestegen, Punschen, Basunerne og hele Sandse-Tumlen,  ikke dette er det forunderlige; men at dette, christeligt, skal være en Climax, at saaledes dyrker den Christne Gud kun paa de store Høitider, saa dette altsaa er det sandeste Udtryk for ΧstdChristendommen, og Fuldkommenheden vilde være naaet, dersom man hver evige Dag dyrkede Gud saaledes.









a
, hvor man ønsker ganske at udtrykke det ægte Christelige,














Psychologisk.




Et Barn, der lydigt gjør Faderens Villie, som er lige modsat Barnets Ønske: ja, langtfra, at Barnet tvivler om Faderens Kjerlighed, men der er dog ikke megen Trompeten og Indsmigren betræffende, hvor kjerlig Faderen er. – Og derimod, det Barn, der meget godt forstaaer, at det er egl.egentlig det, der faaer sin Villie, og at Faderens Villie ikke skeer: ja, der er Trompeten og Basunen og Indsmigren betræffende, hvilken kjerlig Fader det har.
Saaledes med os MskerMennesker i Forhold til Gud. Tænk et MskMenneske, der meget godt veed, at det er Guds Villie og efter Guds Begreb ΧstdChristendom: at leve i Armod og Fornedrelse – aber, det kan han ikke finde sig i, han vil tværtimodhatve have Overflod gjøre glimrende Lykke i Verden, og tillader sig nu paa egen Haand at gjøre dette til ΧstdChristendom: Du skal see ellersee, høre, han kan basune om GudsK Kjerlighed, om hvorledes Gud er Kjerlighed, hvor saligt det er at Gud er Kjerlighed – alt beregnet paa ligesom at dupere Gud, ligesom det kløgtige Barn indsmigrende vil dupere Faderen, saa han maaskee ikke skulde mærke, at han egl.egentlig er til Nar. Og saa er et saadant Msk.Menneske ivrig, ivrig for at vinde Tusinder og Tusinder for ΧstdChristendommen – ja, det kan ogsaa nok behøves, siden han selv fritog sig for at gjøre Guds Villie. Men altid skal Du høre ham tale om Guds Kjerlighed, at Gud er Kjerlighed, hvor saligt det er at Gud er Kjerlighed.












Jeg vilk ikke – jeg kan ikke




I Forhold til Noget, hvorom man veed, at det er Guds Villie – ja, hvor turde et Msk.Menneske vove at sige: jeg vil ikke!
Saa have vi Msk.Mennesker opfundet at sige: jeg kan ikke. Er dette da mindre oprørsk? Naar det er Guds Villie, at Du skal, hvor er det saa muligt, at Du ikke kan. Saaledes løber det dog ud paa: jeg vil ikke.



















Om mig selv.




Egentligen er det frygteligt hvad jeg lider, det er virkelig en Dødskamp. Det er et Indbegreb af Plager i hvilket jeg Dag efter Dag løber Spidsrod, blodig og udmattet.
Og bestandigt er det Χstd.Christendommen jeg saarer mig paa.
I en tidligere Tid har jeg ogsaa stundom haft Modgang i det Udvortes; men da forstod jeg mig selv og mit Guds-Forhold anderledes.
Naar det da tog stærkere paa med Lidelsen, saa pludseligen sagde jeg: det kan ikke være Guds Villie, at Du skal lide saaledes. Altsaa skaffede jeg Lindring – og naar det saa slog til, saa var jeg forvisset om, at det var Guds Villie.
Nu derimod – og dog er der Noget i mig, som gjør, at jeg ikke kan klage, tvertimod snarere næsten maa juble – nu derimod,  idet jeg et Øieblik tænker paa at handle i Retning af at skaffe Lindring, idet jeg maaskee allerede vil udstrække Haanden: jeg kan det ikke, jeg tør det ikke, der er Noget der holder mig tilbage – thi dette: Du skal afdøe, (og at dette er en frygtelig Smerte derom vidner jo Udtrykket selv og saa mange mange Ord i det N. T.Nye Testamente, ogsaa dette naar ΧstusChristus siger til Apostlene: I skulle græde og hyle) dette Du skal afdøe det falder mig saa paa Sinde og jeg tør ikke unddrage mig Lidelsen af Frygt for at komme i en Situation, hvor det blev til Vind med at afdøe. Fremdeles. I en ældre Tid – dog erjeg klager der Noget i mig som gjør at jeg ikke klager, thi det var dog egl.egentlig et hedensk Gudsbegreb jeg har levet i – da sluttede jeg udenvidere: naar det da slog til med at faae Lindring, naar jeg atter følte blot mskligmenneskelig Livslyst, da var det Beviset for, at det jeg havde gjort, var efter Guds Villie. Og nu derimod – nu falder det mig centnertungt paa Sjelen, at hvis jeg nu handlede i Retning af at skaffe Lindring, og det slog til, og maaskee mskligmenneskelig talt overordentligt, og Lykke og HeldHeeld og al Medgang smilede til mig – det falder mig centnersvært paa Sjelen, om da ikke maaskee pludselig som jeg sad i al denne Herlighed, den Tanke vilde styrte over mig: see Alt det fik Du, fordi Du slap Gud, det er hans  Straf. Eller veed jeg da ikke, tør jeg for Gud negte, at jeg af hans Ord veed hvad det betyder, at være elsket af Gud, at det betyder idel Lidelse og Elendighed i det Udvortes og kun Aandens Vidnedsbyrd i det indre MskMenneske? Den der kaldtes og var Guds elskelige hvorledes leed han ikke? Altsaa det er at være elsket af Gud. Og vil jeg sige, hvad jeg kun altfor gjerne vil, at han staaer ene for sig selv, at hans Lidelse og Død jo var Forsoningen. Nu vel hans Elskede, der jos saaledes igjen var Guds Elskede – hvorledes leed Dedet ikke? Og selv i det Gl. T.Gamle Testamente er det saa end sige i det N. T.Nye Testamente, hvor Lidelsen er blevet uendelig større og for hele Livet.
Men hører jeg En sige (dette lumpne Sludder): Gud sender Dig nok Lidelsen, som Du behøver den, Du skal bare bruge al Din Klogskab for at unddrage Dig. O, afskyeligt! Bar da Apostlene sig saaledes ad, bar Sandhedsvidnerne sig saaledes ad, eller hvor er det Sted i det N. TNye Testamente, hvor denne Fremgangsmaade anbefales? Nei, naar et Msk.Menneske vil bruge sin Klogskab for at undgaae Farerne – sandeligen (og see just dette er Christend.Christendommen, og just det er det, som gjør mig saa angest for at bruge Klogskab!) da uleiliger Gud ham ikke, han lader ham just faaefa Lykke og Medgang, men det er Guds Vrede ifølge det N. T.Nye Testamente og jeg har Intet Andet at holde mig til.












Hvorledes kan dog dette hænge sammen?




Nu blive vi Alle salige – og Christus, der dog vistnok veed bedst Beskeed: siger kun Faae blive salige.
Nu gaae vi Alle ad den Vei, der fører til Livet, vi kjende just Veien paa, at  Alle gaae ad den – og Christus, som dog nok veed bedre Beskeed, siger: kun Faae finde den Vei – og Veien kjendes just paa, at der gaae Faae ad den.
Nu er Veien let, det gaaer gesvindtere end paa Jernbane, det Hele er hurtigt afgjort i en Minut, ja uden den aller-allerbitterste Uleilighed for os selv – det Hele bestaaer deri, at vi i ½ Minut som spædt Barn blive overstænkede med lidt Vanda – og ΧstusChristus, som dog nok veed bedst Beskeed, han siger omsiger: de Faae, der gaae ad den rette Vei, at de af den trange Vei trænge sig frem!



a
og saa hedder det: vær saa artig, passeer














Vei – Vei.




Naar jeg seer en Mand ved at forkynde Χstd.Christendommen at have naaet al mulig jordisk Nydelse, alle jordiske Goder: jeg negter jo ikke, at der er en Vei, som fører dertil, jeg negter  blot, at dendet er Vei gjør det, den Vei, om hvilken ΧstusChristus taler naar han siger: jeg er Veien.
Hvis jeg traf en Mand ude paai Amager gaaende fEfor Exempel i Retning af Dragøer og han vilde sige,sige: at det var den Vei der førte til Roeskilde – saa negter jeg jo ikke, at der er en Vei, der fører til Dragøer, jeg negter blot, at det er den Vei, der fører til Roeskilde. Saaledes negter jeg heller ikke, at der er – den er jo gammel, gammel bekjendt og befaren – en Vei, som fører til jordiske Goder, men jeg negter, at det er den Vei, omsom hvilken ΧstusChristus taler naar han siger: jeg er Veien – thi ellers er jo aabenbart ΧstusChristus selv gaaet Feil ad Veien, hvilket dog er umuligt, da han selv er Veien.
Han er selv Veien, dette er for at der sletsk ingen  Sviig skal kunde finde Sted betræffende, at der jo er flere Veie. Der var ikke flere Veie, og Christus gik ad een af dem – nei, Christus er Veien.












Lidelse som Kjendet paa Guds-Forholdet.




Ved ikke at ville bruge Din Klogskab, men ved at holde Dig til Gud, kan det ikke undgaaes at Du faaerfor Lidelse, og saa er det atter Lidelsen, at MskeneMenneskene just benytte dette til deraf at bevise, at det er Guds UnaadeStr, Straf over Din Stolthed, som det hedder – thi i Almindelighed beviser man Guds-Forholdet af Lykke og Medgang.
Det er frygteligt i en vis Forstand. Men siigsig ikke til Dig selv: har Du Mod til det – thi saa kan Du ikke, Du maa sige: her er ikke Spørgsmaal om jeg har Mod eller ikke, som var det overladt til mig, nei jeg skal; og saa vil Aanden vidne med min Aand.












Den midlertidige Bevægelse





Det Officielle, at man lader som var det Χstd.Christendom der slet ikke er Christendom, og tører Gud om Munden med Basunstød og med at indbinde Bibelen i Fløiel og forgylde Apostlene – det er nu aldeles utaaleligt.
Saa kommer det: ganske aabenlyst at sige, jeg slaaer af paa ΧstdChristendommen.
Men her kan det dog heller ikke holdes, thi hvor skulde et Msk.Menneske kunne holde ud Dagdag efter Dag, at avertere Gud om: jeg slaaer af paa ΧstdChristendommen, tilgiv mig det. Det maa dog ende med, at Gud bliver den stærkere, at Gud faaer sin Villie frem.
Men det det gjælder om er ganske rigtigt for Alt at komme ud af det Løgnagtige og den Løgnagtighed, som er det Bestaaende.












De gammel Orthodoxe.




Det, som gjør at jeg ikke kan indlade mig med dem, er naturligviis ikke Det de  sige  om  det Apostoliske, men det er, at det bliver derved at de sige det, at de blive siddende og vræle i Embeder og Levebrød medog Familier og alt Andet – og saa vræle paa det Apostoliske.
Thi eet af To: enten skal man holde sin Mund om det Apostoliske eller ogsaa skal man i Charakteer.












Enten – Eller




Saaledes kom jeg i sin Tid til at hedde. Hvilken Række af Bestemmelser betræffende hvad der skal forstaaes ved mit Eller har jeg ikke allerede gjennemløbet!
Jeg udviste Ægteskabet som Eller, men Ægteskabet var jo ikke mit Livs Eller, jeg ligger langt længere borte fra hiint Enten.
Hiint Enten betyder nemlig Livs-Nydelse i tøilesløseste Forstand. Saa ligger alle Mellem-Instantser: Livs-Nydelse men med ethisk Tilsætning. Men her er ikke  mit Eller. Saa følger: Livs-Nydelse med ethisk-religieus Tilsætning; men Dettee er endnu ikke mit Eller.
Der er saa kun tilbage et Elleret Eller ··: Lidelse, Forsagelse, det Religieusereligieuse at blive til mindre end Ingenting i denne Verden.
Er jeg en oprindelig Dialektiker, er mit Væsen Dialektik, saa kan jeg kun finde Hvile i det sidste Eller, ikke i noget intermediairt Eller; thi kun naar der hviles i det sidste Eller er det udtømt: Enten – Eller.













Om mig selv.




Der er et Ord, der skulde siges, og som jeg skulde sige; men det vil drage saa uhyre Consequentser efter sig, at det er som havde jeg ikke Kraft til at sige det i levende Live.
Paa den anden Side, at opgive  at sige det, at betragte det som var det ikke min Opgave, for saafor at saa at sørge for mig selv i endelig Forstand: nei, det kan jeg heller ikke, det har jeg, i en anden Forstand heller ikke Kraft til, det Ansvar tør jeg heller ei overtage.
Saaledes lever jeg hen, en Døende. Det bliver dog vistnoksandt sandt, hvad jeg saa ofte har udtalt her i Journalerne: Χstd.Christendommen er slet ikke til; men førend der kan være Tale om at faae den frem igjen, maa først en Digters Hjerte briste – og denne Digter er jeg. Og det bliver dog vistnok ogsaa sandt, hvad ogsaa ofte er udtalt i Journalen: Danmark behøver en død Mand.












Enten – Eller.




Hvori er det Ulykken stikker, hvad er det der er skeet, ikke blot i eet eller andet enkelt Individ men i hele Slægten? Det er Forstanden, der har bedaaret os,  Forstanden, der, christeligt har forrykket Synspunktet for ΧstdChristendommen.
I et lille lykkeligt Land (hvis Ulykke maaskee just er denne Lykke), i et lille lykkelig Land, der har en afgjort Tilbøielighed til at forgude Middelmaadighed, der har man ogsaa (sørgelige Consequents af Protestantismen) faaet Χstd.Christendommen, det at være Christen til i en hedensk Optimisme at være commensurabelt for Endelighed – ligesom alt Andet, saa man har faaet anbragt baade-og, tillige, er baade Det og Det og Det – og ΧstenChristen, er Det og Det – og tillige ΧstenChristen; ogΧsten. OgΧsten; i et lille Land, hvor den Betjening af Χstd.Christendommen man har haft i det lille Land har verdslig klogt slaaet ind med herpaa.
Og hvad er det saa, der  behøvedes? Hvad andet end Disjunktion, Enten – Eller, for at sprenge dette hele Filterie. Som hiin ulykkelige Afsindige i en af Blichers Noveller siger at han vil stige ned i Dovrefjeld for med en eneste Syllogisme at sprenge hele Verden: saaledes var det vel dette der behøvedes, En, dera ret aprofonderende kunde stige ned i hele Mediationens, Middelmaadighedens,  Aandløshedens Virkelighed, for saabVirkelighed,b for saa dybest nede fra sprengende at anbringe: Enten – Eller.
Og dette var vel min Opgave. O, naar jeg tænker paa, hvad jeg oprindeligt har lidt i mig selv, vel har maatte lide for at være duelig dertil, naar jeg tænker paa, hvad jeg senere har maattet lide udenfra: saa – og dog, der er Noget Andet,  der i dette Øieblik falder mig paa Sinde, hvilken Taalmodighed fra Styrelsens Side at holde ud med mig, ikke at være blevetblive kjed og leed af mig og have casseret mig! Thi om jeg end, mskligmenneskelig talt, har passet flittigt paa og stræbt ganske brav: o, for Gud hvor uendelig meget Vrøvl er derdet dog ikke altid med et MskMenneske – menog at saa Gud, dog taalmodigen holder ud. Og derfor har det ogsaa gjenlydt stadigen, især i en senere Tid da Anstrengelsen blev større og større, det har gjenlydt i mine Bønner til Gud: hav Taalmod, giv Taalmod.
Ja, hvor meget Vrøvl er der dog ikke altid med et MskMenneske. Først inden man forstaaer hvad man har at gjøre – og dette er dog maaskee det meest tilgivelige; og saa, efterat man har forstaaet, dog Hæsitationer.  Vel sandt, jeg har maaskee just havt Opgaver, der allermeest ere udsatte for Vrøvlerie, just fordi jeg har haft idel Reflexions-Opgaver: men langt fra mig være det atdet, mene, at denne Undskyldning gjorde Sagen klar. O, nei; jeg kan dog aldrig noksom forundre mig over den Taalmodighed, som vistes migmig.c Jeg har vel stundom været nærved næsten at desperere, og meent at jeg maatte slippe det Hele – saa jeg raabte til Gud: giv Taalmod. Og dog i samme Øieblik kom jeg til at tænke paa, hvor megen Taalmod der hørte til for at have Taalmod med mig; og derfor forenede det sig: giv Taalmod, hav Taalmod. Vist er det ogsaa, at der er Intetintet der bedre maatte kunne hjælpe et Msk.Menneske til Taalmodighed, end hvis han i sit utaalmodigste Øieblik ret kommer til at tænke paa: men hvad om Gud nu tabte TaalmodighedenTaalmodighed. I al Lidelse er det Hjælpende altid at faae Andet  at tænke paa. Saaledes kan Adspredelse stundom hjælpepaa. Dog naar man lider stærkere, naar derfor Utaalmodigheden ret begynder atpaa brænde paa, saa formaaer Adspredelse ikke at give En Andet at tænke paa, kan altsaa ikke hjælpe. Nei, men det, hvad om nu Gud tabte Taalmodigheden, see Det kan give En Andet at tænke paa, ogdet kan altsaa hjælpe for Utaalmodighed.



a
, kjendt af Alle,


b
, kjendt af Alle,


c
, og hvorfor skulde jeg ogsaa være taabelig nok til, ved at undskylde mig, ligesom gjøre Guds Taalmod mod mig mindre, og altsaa berøveliges mig noget af Forundringen over Guds Taalmod.













Om mig selv.




O, Gud skee Lov, og atter Gud skee Lov, at jegd dog har holdt ud, og atter Gud skee Lov, at jeg har faaet Kraft til at holde ud.
Fra i 48 har jeg forstaaet, at der var Noget, jeg skulde sætte ind i Virkeligheden. Men det vilde, forstod jeg, være saa afgjørende for mit Liv, at jeg ikke turde overtage det Ansvar, da jeg havde  oeconomiske Bekymringer, maaskee ogsaa af andre Grunde.
O, det er frygtelige Lidelser saaledes at skulle føde men ikke turde, og paa den anden Side da heller ikke turde fordrive Fosteret. Hvad jeg derfor i een Forstand med Angest Tid efter anden har frygtetventet eller gruet for, det har jeg stundom blot for dog at faae Fred, næsten ønsket: at Styrelsen, træt af at vente, skulde bruge Vold mod mig for at tvinge mig ud, give mig et saadant Knæk, at jeg engang for alle blev død for og ligegyldig ved alle jordiske Bekymringer, og saa blev duelig til at handle.
Langtfra mig være at fortænke Styrelsen i, om den havde gjort det; det maa jo være til at tabe Taalmodigheden over saaledes at vente.
Imidlertid har jeg visseligen ikke tænkt rigtigt om Styrelsen. Det er mig nu som sagde Styrelsen med al sin Faderlighed til mig: hvor kunde Du nu tænke saaledes om mig. Og desuden, saa kunde jeg jo slet ikke  bruge Dig, naar jeg skulde tage Dig saaledes med Vold, at Du knusedes. Nei, frit maa det være. Jeg kan lokke for Dig, ogsaa pirre ved Dig, ikke unde Dig RoUro, ogsaa forfærde og ængste Dig, ogsaa anbringe noget Tvingende – men Alt dog saaledes, at Afgjørelsen bliver fri.
O, dette for et Msk.Menneske Gyselige, at Lidelse er Kjende paa  Guds-Forholdet, at Lidelse er Udtrykket for Guds Kjerlighed: det rører mig nu saa ubeskriveligt! Og dette, at det at forsage Verden, at det er af Kjerlighed det forlanges, at det er fordi Gud elsker, at han forlanger det, for at et Msk.Menneske ret kan elske ham igjen, at det er saa uendelig, uendelig, uendelig langt fra, at det skulde være et Slags Kniberie af Gud, at han hellere end gjerne ødslede  Millioner og Verdener paa et MskMenneske, men at saaf det Msk.Menneske netop ikke kan komme til at elske Gud; at altsaa paa en Maade Gud lider med, thi han vil jo elskes, men den eneste Maade, paa hvilken han kan blive elsket af et MskMenneske, er netop, naar han hjælper det Msk.Menneske til at forsagef Verden: o, dette rører mig saa ubeskriveligt, det er ogsaa uendelig, uendelig høiere end alle jordiske Bekymringer.
Hvad var deta jeg følte Trang til? – Der er en Religion, som kaldes Χstd.Christendommen, Millioner ΧstneChristne, Tusinder af Præster. Denne Lære forkynder at det ved Aandens Bistand er saligt at at lide, saligt at fornegte sig selv, saligt at forsage Verden.
Dette er Nerven i denne  Lære. Men see, jeg seer disse utallige mange Christne, og disse mange Præster, og jeg seer mig selv – men jeg seer ikke en Eneste, hvis Liv udtrykker dette, jeg seer tvertimod, at vi alle pro viriliverili stræbe at undgaae Lidelse, søge Nydelse, undflye Forsagelse, søge Nydelse endog ved at forkynde ΧstdChristendom.
Hvad er saa dette, kan saa denne Lære sigeser saa denne Lære til, at være til.
Hvad Realitet har det da med ΧstdChristendommen? DetDette var dette jeg ønskede at erfare.
O, jeg har holdt meget ud. Og jojeg længere jeg kom ud, jo mere piinte det paa mig det Ansvar, at jeg kunde jo, for at sikkre mig det Jordiske, slaae af i min Stræben, om denne ikke mulig var Stolthed, det Ansvar, at hvis det Hele brast for mig, da var det altsaa min egen Skyld.
Det er svært, o, men Gud være lovet, at jeg har holdt ud, eller Tak oa Gud, at Du hjalp mig til at holde ud.



a
, naar jeg tager hele mit Liv,













Christendom i Christenhed.




Objektivt foredrages Χstd.Christendommen, objektivt høres den: saaledes oversvæver ΧstdommenChristendommen ΧsthedChristenhed som en Skye, men den synker ikke ned i den Enkelte, saa den Enkelte siger det er mig der tales om, mig der tales til: ergo er Χstd.Christendommen Mythologie,Mythologie. Poesie.
Alle Forsikkringer om, at Χstd.Christendommen ikke er Mythologie, Poesie, hjælpe ikke. Saa længe vi kun upersonligt ville forholde os til den,  gjøre vi den til Mythologie, Poesie.












I Himlen – paa Jorden.




I Himlen, eller fra HimlenF raaber Gud i sit Ord: et Msk.Menneske formaaer Alt ved mig – og paa Jorden fortolkes dette Guds Ord saaledes, at vi næsten om den største Bagatel sige: det kan jeg ikke.
Forsaavidt vi ikke selv kunne hitte paa det, kan Andreandre hjælpe os til at hitte paa, at vi maae passe paa ikke at vove for meget – vi frygte maaskee for, at bringe Gud i Forlegenhed ved at vove for meget. O, og hvis man ellers kan sige om Gud, at han er i Forlegenhed, længst er han nok kommet i Forlegenhed, fordi Ingen vover  at indlade sig med ham, hvorimod Alle vove – hvor formasteligt! – vove atvove, troe, at naar Gud siger Noget i sit Ord, saa er det egl.egentlig en Talemaade, Noget man ikke saadan kan tage efter Ordene, altsaa vove at troe og i Gjerning at udtrykke, at Gud er et Vrøvl, en utilforladeliget utilforladeligt Person – og det udtrykker man jo dog, naar man siger om Noget, at det er Guds OrdAa, og saa ikke tager ham paa Ordet. Er det Guds Ord (hvad man selv siger) saa kan, hvad der bestemmer En til ikke at tage ham paa Ordet, kun være, at man dog ikke antager ham at være til at stole paa – – og see i disse forstandige Tider, hvor næsten Ingen tør vove Noget, dette vove vi Alle, alle vi ΧstneChristne – et nyt Vovestykke, at vi vove at kalde os Christne.



















Regel.




I Forhold til Lyst og Alt hvad dertil hører, er Regelen:  skaf lidt Udsættelse;  selv om Du ikke troer Dig istand til ganske at kunne beseire den, saa driv blot det igjennem, at der skal ventes en Time, en Dag o: s: v:og saa videre efter Omstændighederne.
I Forhold til det Gode gjælder det:  gjør det strax;  med hvert Øieblik der ventes, bliver der flere Vanskeligheder, og Aanden, som vilde tilskynde Dig, bedrøves, og Du kommer ind i en Vrøvletilstand, der kan føde det Fordærveligste af sig enten Sløvhed eller en desperat Utaalmodighed.












Det er saligt at lide.




Verden raisonerer saaledes: naar et Msk.Menneske vover saaledes ud, at han kommer til at lide, og dette Menneske ikke har Mod til at sige og med Sandhed: det er saligt at lide, saa siger Verden: det er jo altsaa Galskab af ham; eller, siger den, er  det maaskee fordi han er saa bange for Gud, at han ikke tør Andet; og saa spotter Verden derover.
Kommer derimod Den, der med Sandhed i sig tør sige: det er saligt at lide, saa bliver Verden sprøitegal, Intet, Intet oprører Verden i den Grad. Thi at der ere De som komme til at lide, nemlig mod deres Villie, og som altsaa finde det Intet mindre end saligt at lide, det kan Verden godt forstaae, og have Deeltagelse med, thi dette er jo, hvad Verden selv foredrager om det at nyde Livet – das jo Den, der mod sin Villie kommer til at lide, og finder det usaligt, egl.egentlig er en Nydende, enig med Verden. »Men at det at lide skulde være saligt« det er jo Oprørende, siger Verden. Det er et Oprør mod hele Verdens Theorie om Nydelse. Derfor bliver Verden da saa forbittret, at den siger: ja, i ethvert Tilfælde  skalkan vi nok sørge for at han kommer til at lide.
Intet oprører Verden saa frygteligt som dette Frimodighedens Høiestehøieste, Omvendtheden: det er saligt at lide.
Et Sandheds-Vidne, der vel gaaer i Faren (og altsaa dog virkelig er Vidne) men ømmer sig, han forbittrer ikke Verden i den Grad, og slipper derfor lettere.
Luther gjør egl.egentlig Indtrykket af at ømme sig lidt, han tør det ikke anderledes, siger han, men han siger ikke: det er saligt at lide. Socrates forbittrer ganske anderledes, thi han udtrykker fuldkommen Ro, Uinteresserethed i, om det behager Folket at dømme ham. Og nu Apostlene! De gik glade bort, – fordi de vare blevne hudstrøgne, fordi de havde nydt den Ære at blive hudstrøgne – ja, sandeligen mere behøves ikke for at vide forud,  at dem er Døden vis – det er jo en oprørende Uforskammenhed, siger Verden, det er jo at negte Sprog og Begrebs-Fællesskab med os Andre: ergo til Døden med dem.













Evangelium prædikes for de Fattige.




Naar en Konge fEfor Exempel vil deeltage i et Maaltid med fattige Folk, saa har han da den Sømmelighed, (og det er just kongeligt) at han da spiser af samme Retter, drikker af den daarlige Viin eller Øllet – vil han ikke det, saa holder han sig bort, thi han indseer, at det jo var at fornærme at ville sidde tilbords med dem og ikke udtrykke Ligheden.
Saaledes med ΧstdommenChristendommen. Den er ingen Lære om at Gud antager sig og elsker de Fattige, de Ringe, de Elendige, de Ulykkelige – nei Χstd.Christendommen er selve denne Handling, at Gud i ΧstoChristo gjør sig lige med den Ringe.
Men vi gjøre det anderledes, vi fornærme egl.egentlig den Fattige ved vor Forkyndelse af ΧstdChristendommen; thi selv riig, mægtig, lykkelig at ville forkynde ΧstdChristendommen, end sige at have opnaaet dette ved at forkynde ΧstdChristendommen – det er egl.egentlig at fornærme den Fattige.












Guds Tjeneste fremfor Kongens Tjeneste.




Guds Tjeneste er den fornemste Tjeneste, ganske vist; selvfølgeligt er da Intet for godt for den, hverken Silke eller Fløiel eller Guld eller Stjerner, og selvfølgeligt, da det er Guds Tjeneste, vil ogsaa Gud give til efter den størst mulige Maalestok – ganske vist, hvis det ikke var endnu fornemmere at Guds Tjeneste var kjendelig paa Armod og Ringhed.
Alle Bedrag i Christenheden ligefra det førsteBisk indtil  detBiskop M. l sidste ligge i, at man substituerer det verdslige Begreb af Fornemhed istedetfor det gudelige.












Det er saligere at give end at modtage men saa er det dog vel ogsaa saligere at kunne undvære endind at maatte behøve.




Imidlertid har man vel snart faaet Gud reent skabt om, og ogsaa Gud gjort til en Hersker, der regjerer ved Hjælp af denne rædsomme, demoraliserende Statskløgt (der da ogsaa er blevet brugt i Kirken) at hjælpe MskeneMenneskene til at behøve mere og mere – for saa desto bedre at cujonere og beherskeherske dem.
O, afskyeligt! Nei, Gud vil just i Kjerlighed opdrage og udvikle et Msk.Menneske til om muligtumuligt at kunne undvære – undtagen Gud, saa det Eneste, han ubetinget ikke kan undvære er Gud; thi Gud frygter ikke qua Hersker, at han ikke skulde kunne regjere MskeneMenneskene alligevel, og qua Kjerlighed vil han elskes af dem, være i Slægtskab, hvilket kuna kan udtrykkes  ved Forsagelse.
Der kan gaae mange Aar hen, hvor et Msk.Menneske forholder sig til Gud som det ganske lille Barn til Forældrene, – som da fEfor Exempel en lille Pige tager i sin Kjole og dandser til Ære for Forældrene, leer og springer o: s: v:og saa videre og det er hendes Taksigelse: saaledes i Forhold til Gud. Der er en Tid, hvor et Msk.Menneske ikke kan forstaae det anderledes, end at Gud er den Art Kjerlighed, som giver hvad der svarer til Pærer og Æbler – og Gudsdyrkelsen bestaaer i, ret at være barnlig glad.
Saa længe dette er Sandhed i et Msk.Menneske er Gud ogsaa meget godt fornøiet dermed. Og det kan længe være Sandhed i et MskMenneske. Ja, egl.egentlig har jeg selv ikke været utilbøilig til at antage, at Forandringen der er foregaaet med hele Slægten er, at Gud er blevet os saaledes ophøiet, at vi egl.egentlig ingen anden Gudsdyrkelse kunde faae.
Dette er dogdog ikke saaledes. Der kommer en Modenhedens Tid, da Gud ikke længere af detet Msk:Menneske vil dyrkes paa den Maade. Det er ikke Noget Gud kummerligt fordrerfordrer, o, nei, det er en høiere Form af Kjerlighed. Det forundes Dig, siger han til et saadant Msk.Menneske som ethvert, det forundes Dig, at elske mig og saaledes at Du virkelig fornemmer Slægtskabet med mig – derfor maa Du afdøe.
Saaledes som Forsagelsen i Almindelighed repræsenteres, har det forekommet mig at være et Forsøg paa at gjøre Gud til en naragtig Pedant og Guds Forholdet til et evindeligt Kniberiekniberie og uafladelig Smaalighed. Derfor har det slet ikke tiltalt mig. Men det forholder sig ogsaa ganske anderledes, thi Forsagelsen, ja Forsagelsens Lyst er just Kjerligheds-Forstaaelsen med Gud. Og hvad mig angaaer, da skylder jeg Sandheden at tilstaae, at det var Gud, der intimerede. Jeg havde ikke 3. Journalen NB26, s. 270, med slutningen af journalens sidste optegnelse NB26:120 drømt om dette, havde heller ikke troet mig istand dertil. Men det var, som blev den mig tilhvisket af Gud den Hemmelighed: Forsagelsen er et høiere Forhold til Gud, er egl.egentlig Kjerligheds-Forholdet. Og derved bredte der sig idetmindste for mig et Tryllerie over Forsagelsen – jeg er aldrig før blevet saaledes fortryllet.
Den Tanke, jeg har elsket som mit Liv – jeg var endnu ifærd med at forlige mig med, at jeg maatte slippe den, at det var min Opgave at finde mig i den Ydmygelse, at maatte slippe den, da jeg ikke mere har Raad til at leve for den.
Nu er jeg atter – o, salige Lykke! – gjengivet til denne min Tanke og i en langt høiere Forstand. Ja det er mig, som sagde Gud til mig: min lille Ven, jeg, som er Kjerlighed, jeg skulde med største Glæde gjøre Udveie og igjen skaffe Dig Uafhængighed; men saa gaaer Din Sag ikke fremad, saa faaer Du egl.egentlig ikke med mig at gjøre, idetmindste kommer Du ikke til i høiere Forstand at elske mig. Du er nu saa udviklet, at hvis jeg nu skjenkede Dig Rigdom, saa maatte jeg nu næsten vredes paa Dig, hvis Du ikke øieblikkelig gav den tilbage, og sagde: nei, jeg tør ikke mere paa de Vilkaar. Ikkeb



a
fra MsketsMenneskets Side



b

sandt, Du er for udviklet,a til nu ikke selv at føle det Uanstændige i: i Overflod at forkynde at det er saligt at undvære, for udviklet til at kunne hjælpe Dig med, hvad det altid kan være godt at Du har haft Redelighed til at sige, at Du kun er en Digter«. Og saaledes er det, om jeg end, mskligmenneskelig talt, kan siges at have været noget mere end en Digter.











a
NB.Nota Bene Her stodoprindeligen: »Du er nu for udviklet til ikke selv at fatte det Uanstændige i, levende i Overflod at forkynde at det er saligt at undvære«.undvære, Disse Ord syntes mig for strengt sagt om mig, thi jeg har jo ikke egl.egentlig befattet mig med den Side af Forkyndelsen, og hvad det Motiv angaaer jeg har brugt, at lide Forhaanelse, der har jeg jo været i Charakteer. Men det kan dog være godt at Ordet bliver staaende, det var jo ogsaa nærmest sagt om en Fremtid, hvis jeg tænkte mig i Besiddelse af Rigdom og da at ville forkynde det er saligt at undvære, en Forkyndelse, der dog altid blev tilgiveligere end den: at fortjene Rigdom ved at forkynde det er saligt at undvære.