En opbyggelig Tale.Tale












Af







S. Kierkegaard.KIERKEGAARD













Kjøbenhavn.
Kjøbenhavn



Forlagt af Universitetsboghandler C. A. Reitzel.Reitzel

Trykt hos Kgl. Hofbogtrykker Bianco Luno.Luno



1850.
1850











Mindet 






om




afdøde






Michael Pedersen Kierkegaard,






min Fader,














helliges




dette lille Skrift.










Forord.

Forord














Jvf. Forordet til to opbyggelige Taler 1843.










Den 12te December 1850.











»Synderinden.Synderinden«







Luc. VII. 37 flgg.











At en Qvinde fremstilles som Lærer, som Forbillede i
Henseende til Fromhed, kan ikke forundre Nogen, der veed, at Fromhed
eller Gudelighed efter sit Væsen er Qvindelighed. Skal da end
»Qvinden tie i Menigheden«, og forsaavidt ikke lære – nu, netop
det at tie for Gud, netop det hører jo væsentligen med til
den sande Gudelighed, og det maa Du altsaa kunne lære af Qvinden.
Af en Qvinde lærer Du derfor ogsaa den ydmyge
Tro i Forhold til det Overordentlige, den ydmyge Tro, der ikke
vantro, tvivlende spørger hvorfor? hvortil? hvorledes er dette
muligt? men ydmygt troer som Maria, og siger »see, jeg er Herrens
Tjenerinde« – hun siger det, men see, at sige det, er ret egentligen
at tie. Af en Qvinde lærer Du den rette Ordets Hørelse,
af Maria, der, skiøndt hun »ikke forstod de Ord, der bleve
talede«, dog »bevarede dem i sit Hjerte«, altsaa ikke forlangte
først at forstaae, men taus gjemte Ordet paa rette Sted; thi
det er jo det rette Sted, naar Ordet, den gode Sæd, »bevares
i et fromt og smukt  Hierte.« Af en Qvinde lærer Du den stille,
dybe, gudfrygtige Sorg, der tier for Gud, af Maria; thi vistnok
gik der, som forudsagt var, et Sværd gjennem hendes Hjerte,
men hun fortvivlede ikke, hverken over Forudsigelsen, ei heller
da det skeete. Af en Qvinde lærer Du Bekymring for det ene
Fornødne, af Maria, Lazari Søster, der taus sad ved Christi
Fødder med sit Hjertes Valg: det ene Fornødne.
Saaledes kan Du ogsaa af en Qvinde lære den
rette Sorg over sin Synd, af Synderinden, hun, hvis mange Synder
længst, længst ikke bleve men vare glemte, men som selv
evigt blev uforglemmelig. Hvorledes skulde det og være andet,
end at man i denne Henseende maa kunne lære af en Qvinde! Thi
vistnok har Manden, sammenlignet med Qvinden, mange Tanker – dersom
dette ellers, især i denne Henseende, ubetinget er et Fortrin,
da han saa desuden ogsaa har mange halve Tanker; og vistnok er
Manden stærkere end den
Svage, Qvinden, har langt flere Udveie, veed langt bedre at hjælpe
sig: men da har Qvinden igjen Eet, Eet – ja, just det, at hendes
Element er: Eet. Eet Ønske, ikke mange Ønsker, nei, kun
eet Ønske, men saa ogsaa Sjelen heel sat ind; een Tanke, ikke
mange Tanker, nei, kun een Tanke, men ved Lidenskabens Magt en
uhyre Magt; een Sorg, ikke mange Sorger, nei, een Sorg, men saa
dybt i Hiertet, at een Sorg rigtignok er uendelig meget mere end
de mange; een Sorg, ja kun een Sorg, men saa ogsaa dybest inde
– Sorg over sin Synd, som Synderinden. Og hvad er saa Alvor? Lad
Manden i Henseende til Tanke have mere Alvor, i Henseende til
Følelse, Lidenskab, Afgjørelse, i Henseende til ikke at
komme sig og Afgjørelsen paa tvert ved Tanker, Forsætter,
Beslutninger, i Henseende til  ikke at skuffe sig selv ved at komme
Afgjørelsen ganske nær, uden at det dog blev Afgjørelse,
i denne Henseende har Qvinden mere Alvor; men Afgjørelse er
jo just (især i gudelig Forstand, og atter, især i Forhold
til Sorg over sin Synd) Alvoren.




Saa lader os da agte paa Synderinden og paa,
hvad vi af hende kunne lære.





Først kunne vi lære: at blive som hun, ligegyldige
for alt Andet, i ubetinget Sorg over vore Synder, dog saaledes,
at Eet er os vigtigt og ubetinget vigtigt: at finde Tilgivelse.




M. T. Bekymrede Mennesker seer man ofte nok i Livet; bekymrede
Mennesker, som snart have det Ene, snart det Andet at bekymres
over, stundom paa een Gang allehaande Forskjelligt; og bekymrede
Mennesker, som ikke ret selv vide, hvorfor de ere bekymrede: men
sjeldent allerede at see En, der kun er bekymret for Eet, og saaledes
ubetinget for dette Ene, at alt Andet bliver ham ubetinget ligegyldigt.
Dog dette sees, om end ikke almindeligt; jeg har
seet – og Du vel ogsaa – seet Den, der blev ulykkelig i Elskov,
og hvem saa Alt for stedse eller en Tid lang blev ligegyldigt;
men dette var jo ikke Sorg over sin Synd. Den, hvis dristige Planer
strandede alle i et Nu paa en uventet Hindring, og hvem saa Alt
en Tid lang eller for stedse blev ligegyldigt; men det er ikke
Sorg over sin Synd. Den, der kjæmpede med Tidens Længde
og kjæmpede længe, han  holdt ud, endnu holdt han ud, endnu
igaar, idag udeblev Fornyelsens Liv
derinde, han sank sammen, Alt blev ham ligegyldigt; men det er
ikke Sorg over sin Synd. Den, hvis Væsen er Tungsind, hvorledes
den Tungsindige betragter Alt fremmed og ligegyldig, hvorledes
i en vis Forstand, som Luften kan være saa let, at man ikke
kan aande den, Alt er ham for let, fordi hans Sind er saa tungt;
men Sorg over sin Synd er dette ikke. Den, der Aar efter Aar med
rædsom Livslyst dyngede Forbrydelse paa Forbrydelse, hvis meste
Tid tilbragtes med at synde – indtil han stod der tilintetgjort,
og Alt blev ham ligegyldigt; men sandeligen, Sorg over sin Synd
var det ikke – der var Synder nok, Sorg over Synden derimod var
der ikke. Der er overhovedet Eet, som er det ganske Almindelige,
Du kan finde det hos Alle og hos Hver, hos Dig selv, som jeg finder
det hos mig: Synd og Synder; der er Eet, der er sjeldnere: Sorg
over sin Synd.
Dog jeg har seet – og Du maaskee ogsaa – seet
Den, der ubetinget kun sørgede over Eet, og over sin Synd:
den fulgte ham overalt, ja eller den forfulgte ham, om Dagen og
i Drømme om Natten, under Arbeidet, og naar han forgjeves søgte
Hvile efter Arbeidet, i Eensomheden, og naar han forgjeves søgte
Adspredelse i Selskab med Andre; den saarede ham bagfra, naar
han vendte sig mod Fremtiden, og forfra, naar han vendte sig mod
Fortiden, lærte ham at ønske Døden og frygte Livet, og
saa om igjen, at frygte Døden og ønske Livet, saa den uden
at aflive ham dog ligesom tog Livet af ham, angst for sig selv
som for et Gjenfærd; den gjorde ham Alt, Alt uendelig ligegyldigt
– men see, denne Sorg var Fortvivlelse. Der er overhovedet Eet,
der er det ganske Almindelige, Du kan finde det hos Alle og hos
Hver, hos Dig selv, som jeg finder det hos mig: Synd og Synder;
der er Eet, der er saare sjeldent: en sand Sorg over sin Synd,
hvorfor det vel gjøres fornødent, at der hver Helligdag
bedes i Kirkebønnen til Indgang, »at vi maatte lære at sørge
over vore Synder.« Vel Den, hos hvem den findes denne sande Sorg
over sin Synd, saa det, at alt Andet er ham uendelig ligegyldigt,
kun er det nægtende Udtryk for det Bekræftende: at Eet er
ham ubetinget vigtigt; saa det, at alt Andet er ham ubetinget
ligegyldigt, er en Dødssygdom, der dog er saare langtfra at
være til Døden, men just er til Livet, fordi Livet er i
dette, at Eet er ham ubetinget vigtigt: at finde Tilgivelse. Vel
ham; han sees saare sjeldent. Thi, m. T., det sees ofte nok i Verden,
et Menneske, hvem det Uvigtige er blevet vigtigt, endnu oftere
Mennesker, hvem allehaande Forskjelligt
er blevet vigtigt; men sjeldent En, hvem kun Eet er vigtigt, og
endnu sjeldnere En, om hvem det gjælder, at det Eneste, der
er ham ubetinget vigtigt, ogsaa er i Sandhed det eneste Vigtige.
Agt derfor paa Synderinden, at Du af hende maatte
lære.
Hende var alt Andet blevet ligegyldigt, hun havde
ingen Bekymring uden den over sin Synd, eller enhver anden Bekymring,
hun havde, var som var den ikke til, fordi hiin Sorg var hende
ubetinget. Dette er, om Du saa vil, Velsignelsen, der er forbundet
med kun at have een Sorg, Sorgløshed i Forhold til alt Andet,
og det er Kjendetegnet paa kun at have een Sorg.
Saaledes med Synderinden. Men som det vistnok
i Almindelighed gaaer til i Livet, hvor anderledes! Naar et Menneske,
ikke fri – hvad jo intet Menneske er – for Synd og Skyld,
tillige har andre Bekymringer, og han da er bekymret, nedbøiet,
da forvexler han det maaskee, vil lade denne Nedtrykthed gjælde
for Bekymring over sin Synd, som var det blot det, der forlangtes,
at et Menneske skal være bekymret, istedetfor at det der fordres
er, at han skal være bekymret over sin Synd, og at han
skal ikke være bekymret over Andet; men han forvexler det,
og mærker ikke, at hvis det var sin Synd han sørgede over,
end sige, hvis han ene sørgede over den, vilde han mindre eller
slet ikke føle de andre Bekymringer, benyttende Leiligheden
til at udtrykke sand Sorg over sin Synd derved, at han bar disse
andre Bekymringer lettere. Muligt forstaaer han det ikke saaledes,
ønsker derimod, at han maatte fritages for sine andre Bekymringer,
at han saa kunde sørge ene over sin Synd. Ak, neppe forstaaer
han ganske hvad han begjerer, at saa vilde vel snarere Sagen blive
ham altfor streng. Thi naar Gud i streng Straffedom vil bringe
et Menneskes Synd over ham, da bærer han sig stundom saaledes
ad, han siger: jeg vil fritage dette Menneske for enhver anden
Bekymring, Alt skal smile om ham, Alt føie sig efter ham, Alt
lykkes, hvad han rører ved – desto mindre skal det lykkes ham
at glemme, desto stærkere skal han fornemme, hvad der nager.
Saa den er ikke sand, den Undskyldning, der oftere høres, at
man paa Grund af andre Bekymringer ikke ret kan komme til at sørge
over sin Synd. Nei, »andre Bekymringer« er just Beleilighed til
at udtrykke sand Sorg over sin Synd, ved at bære de andre Bekymringer
lettere; og »andre Bekymringer« er ikke en Skjærpelse, men
snarere en Lindring, idet der intet Raaderum bliver for Tankerne
til at forvildes, men der strax
er Opgave i Henseende til at udtrykke Sorg over sin Synd, ved
at bære de andre Bekymringer taalmodigere, ydmygere, lettere.
Og Synderinden var alt Andet blevet ligegyldigt:
alt Timeligt, Jordisk, Verdsligt, Hæder, Ære, gode Dage,
Fremtiden, Slægt, Venner, Menneskenes Domme; og alle Bekymringer,
hvilket Navn de end kunne have, hun havde baaret dem let, næsten
som et Intet, thi hende beskjeftigede i Bekymring kun Eet ubetinget:
hendes Synd. Den sørgede hun over og ikke over dens Følger,
Skammen, Vanæren, Ydmygelsen, nei hun forvexlede ikke Sygdommen
med Lægemidlet. Ak, hvor sjeldent et Menneske, der, hvis han
paa det Vilkaar kunde annamme sine Synders Tilgivelse, var villig
til at lide den Straf at blive ganske aabenbar for Menneskene,
saa de kunde skue ham ind i hans Sjel, og see hver en lønlig
Skyld! Ak, hvor sjeldent, at En saaledes bliver ubetinget ligegyldig;
den samme Synd, for hvilken han selv fordømmer sig, og for
hvilken han beder Gud om Tilgivelse, den samme Synd skjules maaskee
med en Gierrigs ængsteligste Omhyggelighed, at Ingen faaer
den at see.
Synderinden derimod var Alt blevet ligegyldigt:
Omgivelsens Modstand, Gjestebudets Indsigelse, Pharisæernes
kolde Fornemhed eller grusomme Spot – ja Stedet var jo som en
uindtagelig Fæstning, befæstet just saaledes, at det maatte
gjøre hendes Indtrængen umulig, hvis ikke alt Andet havde
været hende ligegyldigt. Hvad maaskee ingen  anden Qvinde, der
ikke var sig bevidst at være en Synderinde, altsaa med mindre
Fare, havde vovet, det vovede hun, hvem Alt var blevet ligegyldigt.
Og dog nei, det er ikke ganske saa, hun vovede
det, fordi Eet var hende ubetinget vigtigt: at finde Tilgivelse.
Og den var at finde derinde – derfor vovede hun det, det var det,
der fik hende af Stedet og drev hende fremad; men det, at alt
Andet var blevet hende ligegyldigt, det var det, som gjorde, at
hun selv neppe mærkede Modstanden. »Det er Fortvivlelsens Mod«,
vil Du sige. Ja, men sandeligen, hun er langt fra at være en
Fortvivlet, eller var Den en Fortvivlet, hvem Eet er ubetinget
vigtigt, naar dette Ene er det ubetinget Vigtige! Hun har Fortvivlelsens
Kræfter. Det er dem, der gjøre hende ligegyldig for Alt
og stærkere end al Omgivelsens Modstand, stærk, saa hun
ikke segner under Skammen, ikke flyer Spotten; men hun, der har
disse Kræfter, hun er ikke fortvivlet, hun er
troende. Og saaledes træder hun ind ligegyldig for alt Andet.
Dog vækker den ingen Opsigt, ingen Larm denne hendes ubetingede
Ligegyldighed, thi hun er en Troende, og derfor saa stille, beskeden,
ydmyg, saa ubemærkelig i sin uendelige Ligegyldighed for Alt,
at hun ikke tildrager sig nogen Opmærksomhed ved sin Indtræden.
Det var jo heller ikke hende end det Mindste vigtigt, at udtrykke
sin Ligegyldighed for Alt; men Eet var hende uendelig vigtigt:
at finde Tilgivelse. Dog, havde dette Ene ikke i den Grad været
hende vigtigt, at alt Andet ubetinget havde været hende ligegyldigt,
saa havde hun ikke fundet Veien ind i hiin Pharisæers Huus
– hvor hun saa fandt Tilgivelsen.





Dernæst kan Du af Synderinden lære, hvad hun forstod,
at hun i Henseende til at finde Tilgivelse slet Intet formaaer
selv at gjøre.




Skulle vi betegne hendes hele Adfærd fra først til
sidst, maae vi sige: hun gjør slet Intet.
Hun ventede ikke med at gaae til hiint Huus, hvor
hun vilde finde Frelseren og Frelsen, hun ventede ikke, til hun
følte sig værdig. Nei, saa var hun længe blevet borte,
maaskee aldrig kommet derhen eller derind; hun beslutter at gaae
strax, i sin Uværdighed, just Følelsen af Uværdighed
driver hende, altsaa er Beslutningen at gaae strax – saaledes
gjør hun selv Intet, eller hun forstaaer, at hun selv Intet
formaaer at gjøre; kan dette udtrykkes stærkere, end naar
just Følelsen af Uværdighed er det, der bestemmer hende!
Saa forbereder hun sig til at gaae – dog ikke
paa hvad hun vil sige eller andet Saadant, o nei, hun kjøber
en Alabaster-Krukke med Salve, for at tage med sig. Saaledes efterkommer
hun Skriftens Ord: »naar Du faster, da salv Dit Hoved og to Dit
Ansigt, at ikke Menneskene skulle see Dig faste, men Din Fader,
som er i Løndom.« Festlig gaaer hun da til Gjestebudet – sandeligen,
hvo skulde have gjettet, hvilket hendes Ærinde var, eller hvad
hendes Indtræden i hiint Huus betydede hende! Dog hun forstaaer
ganske, at hun selv Intet formaaer at gjøre. Istedetfor maaskee
at hengive sig til Selvplagelse, som blev hun derved Gud velbehageligere,
og kom hun derved Gud nærmere, istedetderfor ødsler hun
– ja, det var Judas's Mening – hun ødsler letsindigt – ja,
det er Selvplagerens  Mening – hun ødsler paa, hvad der jordisk forholder
sig til Festlighed, hun
medtager en Alabaster-Krukke med Salve, festlig svarende til Gjestebudet.
Hun træder ind. Hun forstaaer ganske, at hun
selv Intet formaaer at gjøre. Hun hengiver sig derfor ikke
til Selvanklagens Lidenskab i Udtryk, som bragte dette hende Frelsen
nærmere, eller som gjorde dette hende Gud velbehageligere;
hun overdriver ikke, sandeligen, det skal Ingen kunne beskylde
hende for. Nei, hun gjør slet Intet, hun tier – hun græder.
Hun græder. Maaskee vil En sige: saa gjorde
hun dog Noget. Nu ja, hun kunde ikke holde Taarerne tilbage. Dog
var den Tanke faldet hende ind, at disse Taarer skulde være
selv at gjøre Noget, saa havde hun ogsaa kunnet holde dem tilbage.
Altsaa hun græder. Hun har sat sig ved Christi
Fødder, der sidder hun grædende. Dog lad os ikke glemme
Festligheden, som hun ikke glemte den, just fordi hun ganske forstod,
at hun i Henseende til at finde Tilgivelse selv slet Intet formaaer
at gjøre; lad os ikke glemme Festligheden – og Salven, hun
har taget med. Hun glemmer det ikke, det forstaaer hun ret egentligen
som sin Gjerning: hun salver Christi Fødder med Salve, aftørrer
dem med sit Hovedhaar, græder.
Kan Du, hvis Du ellers ikke veed det, gjette,
hvad dette Billede betyder? Ja, da hun Intet siger, er det jo
i en vis Forstand umuligt; og det løber jo som i Eet for hende,
dette at salve hans Fødder, hvilket svarer til Festligheden,
og det at græde, hvilket svarer til noget ganske Andet. Dog
hvad det betyder, det vedkommer jo heller  ikke Andre end hende,
som ganske forstaaer, at hun slet Intet selv formaaer i Henseende
til at finde Tilgivelse, og ham, om hvem hun ganske forstaaer,
at han ubetinget formaaer Alt.
Saa hører hun ham tale med de ved Gjestebudet
Tilstedeværende. Hun forstaaer heel vel, at han taler om hende,
da han taler om, at der er Forskjel paa Skyldnere, at Een er de
femhundrede Penninge skyldig, en Anden de halvtredsindstyve, men
at det saa ogsaa er billigt, naar begge finde Tilgivelse, at den
Første elsker mere end den Sidste. Det forstaaer hun nok, hvorledes,
ak, det Ene, og hvorledes, Gud være lovet, ogsaa det Andet,
passer paa hende. Men hun forstaaer tillige ganske, at hun selv
Intet formaaer at gjøre. Hun blander sig derfor ikke i Samtalen,
hun tier, holder ogsaa Øinene hos sig selv eller ved sin Gjerning,
som hun passer, hun salver hans Fødder, aftørrer dem med
sit Hovedhaar, græder. O, mægtige
og sande Udtryk for: Intet at gjøre, saaledes at være som
Fraværende, skjøndt Nærværende, ja skjøndt den
Nærværende, om hvem Talen er.
Saa hører hun ham sige: »hende ere hendes mange
Synder forladne« ... det hører hun; han siger endnu mere, han
tilføier: »fordi hun elskede meget.« Jeg antager, at Dette
har hun ikke engang hørt, det vilde maaskee have forstyrret
hende, at der var et »fordi«, og som henførtes til hende, maaskee
vilde det ogsaa have ængstet Kjerligheden, at den saaledes
prisedes. Derfor antager jeg, at hun ikke har hørt det, eller
maaskee har hun hørt det, men hørt feil, saa hun har troet,
han sagde: fordi han elskede meget,  saa altsaa Talen var om hans
uendelige Kjerlighed, at fordi den var saa uendelig, derfor
bleve hende hendes mange Synder forladne, hvilket hun saa ypperligt
kunde forstaae, det var jo, som kunde hun selv sagt det.
Saa gaaer hun hjem igjen – en stum Person i dette
hele Optrin. Hvo skulde gjette, hvad denne Gang har betydet hende,
denne Gang, da hun gik derhen med Synden og Sorgen, og da hun
gik derfra med Tilgivelsen og Glæden.
Altsaa hvad gjør da denne Qvinde, af hvem vi
skulle lære? Svar: Intet, hun gjør slet Intet; hun øver
den høie, sjeldne, yderst vanskelige, ægte qvindelige Kunst:
at gjøre slet Intet, eller at forstaae, at man i Henseende
til at finde Tilgivelse Intet formaaer at gjøre selv. »Hvor
let!« ja, hvis ikke just Letheden var Vanskeligheden. Sandeligen,
er Den, der overvinder sig selv, større end Den, der indtager
en Stad: større end Den, der sætter Alt i Bevægelse,
for dog selv at gjøre Noget, er i Forholdet til Gud og i Forhold
til at annamme sine Synders Tilgivelse, Den, der kan blive ganske
stille, for gudfrygtigt at lade Gud gjøre Alt, ganske forstaaende,
at han i denne Henseende selv formaaer slet Intet at gjøre,
at Alt, Alt, hvad et Menneske selv formaaer at gjøre, og var
det end det Herligste, det meest Forbausende, dog i denne Henseende
uendelig er Intet, er – hvis det ellers var noget, menneskelig
talt, virkelig Godt, og ikke det svigefulde Hjertes sørgelige
Selvbedrag – saa langt fra at bidrage end det Mindste til i fjerneste
Maade at erhverve ham Syndernes Forladelse, at det meget mere
bringer ham i en ny, en  ny Taknemmelighedens Gjeld til den uendelige
Naade, der ovenikjøbet lod dette lykkes for ham. Nei – o, sørgelige
Forvildelse, eller frygtelige Formastelse, om et Menneske end
i fjerneste Maade kunde falde paa
Sligt! – nei, i Henseende til at erhverve Syndernes Tilgivelse,
eller, for Gud formaaer et Menneske slet Intet; hvor skulde
det ogsaa være muligt, da jo et Menneske selv i Forhold til
det Mindste, han menneskelig talt formaaer, Intet formaaer, uden
ved Gud!



Endeligen lære vi af Synderinden – vel ikke ligefrem
af hende, men ved at betænke vort Vilkaar, sammenlignet med
hendes – at vi have een Trøst, som hun ikke havde.



Maaskee vilde Nogen sige: ja hun havde let ved at troe sine
Synders Tilgivelse, hun hørte det jo af Christi egen Mund;
hvad der gjennem de mange Aarhundreder er erfaret af Tusinde og
atter Tusinde, hvad der gjennem de mange Slægter som Erfaring
blev overleveret fra Slægt til Slægt »at eet Ord af ham
helbreder for Evigheder« – hvorledes maa hun ikke have fornummet
og sandet dette, hun, som hørte det helbredende Ord af hans
egen Mund!
Der hersker vistnok paa dette Punkt en almindeligere
Misforstaaelse, at man, bedraget af sin Indbildning, ikke ret
gjør sig Sagen nærværende, og derfor glemmer, at just
Samtidigheden med Christus i een Forstand gjør det at troe
allervanskeligst. Men det forstaaer sig, Den som saa,  trods alle
Vanskeligheder og Farer, virkelig troede, for ham var saa ogsaa
eet Fortrin fremfor enhver Senere, at høre Ordet af Christi
egen Mund, ikke som vi at læse det, og læse i Almindelighed
om, at der i Christo er Syndernes Forladelse, men høre det
sagt til sig selv af Christus, saa der da umuligt kan være
Tvivl om, at det er mig, der er meent, at med mig er det i sin
Rigtighed, at jeg har mine Synders naadefulde Forladelse, saalidet
som der kan være Tvivl om, at det er Christi Ord.
Men saa har Sagen igjen en anden Side. Der er en Trøst,
som medens Christus levede, endnu ikke var blevet til, som han
altsaa ikke selv kunde tilbyde Nogen: Trøsten af hans Død
som Forsoningen, som Pantet paa, at Synderne ere forladte. I levende
Live er Christus for den med ham Samtidige fortrinsviis Forbilledet,
om han end er Frelseren, og om end hans Liv er Lidelse, saa han
end i levende Live kan siges at bære Verdens Synder; men det
Fremtrædende er, han er Forbilledet. Og da Christendommen ikke
er saadan en Lære, den samme hvo end Forkynderen er, men er
i Forhold til hvo Forkynderen er, i Forhold til hvor sandt Forkynderens
Liv udtrykker
Læren: saa viste det sig derfor ogsaa, at naar Christus forkynder
Christendom og som Forbilledet, da kan intet Menneske heelt holde
ud med ham, de falde fra, selv Apostlene.
Men saa døer han. Og hans Død forandrer uendelig Alt.
Ikke som afskaffede hans Død Betydningen af, at han tillige
er Forbilledet, nei, men hans Død bliver den uendelige Trøst,
det uendelige Forskud, at den Stræbende kommer til at begynde
med, at der uendelig er gjort Fyldest, at den Tvivlende, den Forsagende
bydes det høieste Pant – umuligt at udfinde noget tilforladeligere!
– at Christus er død for at frelse ham, at Christi Død er
Forsoningen, er Fyldestgjørelsen. Denne Trøst havde Synderinden
ikke. Hun hørte det af hans egen Mund, at hendes mange Synder
vare hende forladte, det er sandt; men hun havde ikke hans Død
at trøste sig ved, som den Senere har det. Tænkte Du Dig
Synderinden i et senere Øieblik anfægtet tvivle, om nu virkelig
ogsaa hendes mange Synder vare hende forladte, da vilde hun, forsaavidt
hun ikke atter umiddelbart kunde høre det af Christus selv,
finde Hvile i ligesom at høre Christus sige: tro det dog, Du
har jo hørt det af min egen Mund. Den derimod, som lever mange
Aarhundreder efter Christus, naar han anfægtes af den Tvivl,
om hans Synder ogsaa ere ham forladte, han vil jo finde Trøst
i ligesom at høre Christus sige til ham: tro det dog, jeg har
ladet mit Liv for at forhverve Dig Dine Synders Forladelse, saa
tro det dog, en større Forvisning er umulig. Til den Medlevende
kan Christus kun sige: jeg vil hengive mig selv som et Offer for
Verdens Synd, ogsaa for Din. Er dette nu lettere at troe, end
naar han har gjort det, har hengivet sig, eller er Trøsten
større af, at han siger, han vil gjøre det, end af, at han
har gjort det? Ingen Kjerlighed er større end denne, at En
sætter sit Liv til for en Anden; men naar er det lettest at
troe, og naar Trøsten deraf størst, enten naar den Kjerlige
siger: jeg vil gjøre det – eller naar han har gjort det? Nei,
først naar han har gjort det, først da er Tvivlen gjort
saa  umulig, saa umulig som det er muligt; og først naar Christus
er offret som Forsoningens Offer, først da er den Trøst
blevet til, der gjør det at tvivle om sine Synders Forladelse
saa umuligt – ja, saa umuligt, som det er muligt; thi den er kun
for Troen denne Trøst.