Min Regine!



Til

Vor
egen
lille

Regine





S. K.







En saadan Streg under Ordet tjener til Efterretning for Sætteren om, at han skal spatiere det paagjeldende Ord. At spatiere betyder, at trække Ordene ud fra hinanden. Naarhinanden; naar jeg derfor spatierer de ovenfor skrevne Ord, saa tænker jeg, at jeg skal trække dem saa langt ud, at en Sætter formodentlig vilde tabe Taalmodigheden, da han efter al Sandsynlighed ikke vilde komme til at sætte mere i sit Liv. 



Din S. K.



Til



Frøken Regine Olsen.






Min Regine!






Hvor skjønt klæder et betydningsfuldt Blik et Ansigt, hvor fortryllende er et Øie, der forstaaer ethvert Vink? Det er som læste den Ene med Øinene, hvad den anden skrev med Øielaaget. DogMen
Øiet har sin Grændse, og Øielaagets Skrift kan paa Afstand ikke læses, den forstaaes kun nærved. Men hvor hurtig er ikke Tanken, naar den, som en Piil fra den spændte Bue, udsendes med detden stemte Sinds hele Kraft, hvor sikkert træffer den ikke sin Gjenstand! hvor let og hvor skjønt hæver den sig ikke som Falken, svæver over sin Gjenstand griber den fastholder den, saa Intet kan rive den fra den. 
Det er i Eftersommeren, henimod Aften. – Det lille Vindue staaer aabent; Maanen qvælder, den overbyder sig selv i Glands, for atdet fordunkleoverbyde det Speilbillede i Havet, der synes at overstraale den, næsten hørlig saa pragtfuld. Den blusser af Forbittrelse, skjuler sig i Skyen, Havet zittrer – Du sidder i Sophaen, Tankerne svæve vidt omkring, Øiet bindes ikke af Noget, kun i den vide Himmels Uendelighed hensvinder de uendelige Tanker, alt Mellemliggende er borte, det er som seglede Du i Luften. Og Du kalder de flygtige Tanker sammen, der vise Dig en Gjenstand, og hvis et Suk havde fremaddrivende Magt, hvis et Msk.Menneske var saa let saa ætherisk, at den indpressede Luft, der udstrømmer i et Suk, kunde føre ham afsted og jo hurtigere jo dybere Sukket var, – da vilde Du vel i samme Nu være hos mig. 
– –
– Men hvor hurtig er ikke Tanken, naar den som en Piil fra den spændte Bue, udsendes med det stemte Sinds hele Kraft, naar Længsel er Buestrængen, og en glad Forvisning den  Arm, der spænder den, et usvigeligt Haab det Øie, der tager Sigte. 






Hermed følger en Hieroglyph; man vil paastaae at det er en Rosenkrands, dog at der ikke saa meget er Hentydning til Blomsten som til den Krandsen, og den stilleAnd Høitidelighed, med hvilken dens Eier pleier at lade den Leed for Leed gaa igjennem sin Haand og nævne Navnet. 



Din S. K.







Min Regine!









Det er Knippelsbro. Den Person med Kikkerten det er mig. Du veed, at de Personer, der forekomme paa Landskaber i Almdl:Almindelighed see Noget curieuse ud; Du kan derfor trøste Dig med, at jeg ikke seer slet saa grim ud, og at enhver kunstnerisk Opfattelse altid har noget IdealtIdee endog i at karrikere. Flere Kunstkjendere have været uenige om, hvorfor Maleren slet ikke har anbragt nogen som helst Omgivelse; nogle have troet, at det var en Allusion til et Folkesagn om et MskMenneske, der i den Grad havde fortabt sig i Nydelse af Udsigt fra Knippelsbro, at han tilsidst slet Intet saae, uden det Billede, som Sjælen selv frembragte, ogom som han ligesaa godt kunde have seet i et mørkt Værelse; andre have formeent, at det havde sin Grund deri, at han ikke var stærk i det Perspektiv, der er nødvendigt for at tegne – Huse. Kikkerten selv har imidlertid en egen Beskaffenhed, hvorom Traditionen fortæller Følgende. Det yderste Glas er nemlig Speilglas, saaledes, at man, naar man retter den mod Trekroner og stiller sig selv paa venstre Side af Broen, under Vinkel af 35o mod Kbhv:,  seer Noget ganske Andet end alle de andre MskerMennesker, der omgive Een; saa at man, midt under en gemütlig
Passiar om Udsigten over Skibene, seer ell.eller troer at see ell.eller haaber at see, ell.eller ønsker at see; elleller fortvivler over ikke at see det som Kikkertens hemmelighedsfulde Aand viser den, der forstaaer at give den sin rigtige Retning. Kun i de rette Hænder, og for det rette Øie er den en guddommelig Telegraph, for enhver Anden et unyttigt Møbel. –
Din Broder bebreidede mig igaar, at jeg  bestandigikke talte om: min Skomager, min Frugthandler, min
Kræmer, min Hyrekudsk, etcetcetera
etcetcetera etcetcetera; han synes derved at sigte mig for en fremherskende Brug af den første Persons Eiendoms-Pronomen.Eiendoms-Pronomen; At jeg er vel ikke extensivt men intensivt langt stærkere i Brugen af den anden Persons Eiendoms-Pronomen, det veed kun Du om Din trofaste Ven, og hvorledes skulde han ogsaa kunde vide det,  hvorledesda jeg overhovedet noget MskMenneske, – da jeg kun er Din 







Din for evig







Som Vitterligheds-Vidne tillader jeg mig at lade min forevigede P. Møller optræde. 






Givet paa vort Studerekammer. 






Min Regine!







Es endet Schmerz

So wie der Scherz
So wie die Nacht
Eh' man's gedacht.



Du fortalte  forledenmig, da Du var oppe hos mig, at Din Fader til Din Confirmation havde foræret Dig en Flaske Liliekongval (Extrait double de Muguet). Du troede maaskee ikke at jeg hørte det, ell.eller Du troede maaskee, at det var gaaet mit Øre forbi som saa Meget Andet, der ikke gjenlyder indenfor. Men nei ingenlunde! Men som hiin Blomst skjuler sig saa yndigt i det store Blad, saaledes lod jeg ogsaa den Plan at sende Dig det Medfølgende først skjule sig i Glemsels halvgjennemsigtige Taageslør, for at den da frigjort fra enhver udv:udvortes endog nok saa fjerne Opfordring, forynget til et nyt Liv i Sammenligning med hvilket dendet første Existents kun var et jordisk Liv, nu kunde udbrede den Duft som Længsel og Erindring (»fra min Ungdomsvaar«) rivalisere om. Nær havde jeg imidlertid ikke kunnet opdrive en saadan extrait i Kbhvn. Dog ogsaa i denne Henseende hersker der et Forsyn og Kjærlighedens blinde Gud
øiner altid Udvei. At Du modtager den i dette Øieblik (lige før Du gaaer ud), er fordi jeg veed, at ogsaa Du kjender
Øieblikets Uendelighed. Blot det ikke kommer for silde. Iil Du min Overbringer, iil min Tanke, og Du, min Regine, stands et Øieblik blot et Øieblik stat stille. 






Din for evig.

S. K.




Til



Frøken R. Olsen.









Min Regine!



Idag for 3 Uger siden ventede Du at jeg skulde have skrevet Dig til og det gjorde jeg ikke. O men til hvem skulde jeg ogsaa have betroet Brevet. Erindrer Du Digtet: Violinspilleren ved Kilden. Der kan være Meget Smukt deri, det der tiltaler mig meest, er at det kun er »Skovens lette Dandser« Fisken, Fuglen, Musen etcetcetera han betroer sig til. Jeg veed vel, at dette slet ikke ligger i Digtet, at Een og Anden hvis han saae disse Linier vilde beskylde mig for, at jeg lagde meget Mere ind i Digtet, end der oprindelig laae deri. Kan saa være. Hvad  bryderjeg jeg mig derom, naar Du blot forstaaer mig, naar vi blot have en hemmelighedsfuld Forbindelse, der bliver alle Andre en Gaade, ikke fordi den blot betroes umælende, men fordi den taler et Sprog, som kun Du forstaaer, og jeg, naar Du har forstaaet mig. Altsaa for 3 Uger siden ventede Du, at jeg skulde skrive, og ikke komme – idag venter Du, at jeg skal komme og ikke skrive. Hvad om jegvi gjorde begge Dele (Imidlertid kommer jeg formodl.formodentlig først Kl.Klokken 12, for at følge med Dig til min Tante i Gothersgaden). Ja i Sandhed jeg kommer, jeg skriver, jeg tænker, jeg taler og raabervakler og sukker og mit Værelse gjenlyder af mine Monologer, og kun til Dig, min eneste Fortrolige, tør jeg betroe hvad der saaledes snart høirøstet bruser i mig snart fortaber sig i et stille Sværmerie – kun Dig tør jeg betroe – hvad Du har betroet mig. Thi viid, at hver Gang Du saaledes gjentager for mig at Du elsker mig af Din Sjæls inderste Fylde, da er det som jeg hørte det første Gang, og ligesom hvis et Msk.Menneske eiede hele Verden, han vilde behøve hele  sit Liv for at overskue sin Herlighed, saaledes synes jeg ogsaa, at behøve et heelt Liv for at besinde mig paa al min Rigdom, som indeholdes i Din Kjærlighed. Viid, at hver Gang Du saaledes høitidelig forsikkrer mig, at Du elsker mig altid lige meget, baade naar jeg er glad og naar jeg er bedrøvet, meest naar jeg er bedrøvet – meest naar jeg er bedrøvet, fordi Du veed, at Sorg er en himmelsk Hjemvee, og at alt Godt i Msk.Menneske er et Smertens-Barn – viid, da frelser Du en Sjæl af Skiærsilden. Du veed, at den katholske Kirke lærer, at en Froms Bønner skaffe de Sjæle Lindring, der leve i Skjærsilden, jeg veed, at det er saa, og hver Gang Du nævner Din Kjærlighed, da hørerm jeg ikke længere Lænkernes Raslen, da er jeg fri1, uendelig fri som Fuglen i Luften, da er jeg fri, og glad i min Frihed, selv Vidne til min egen Glæde som jeg var tilforn Fange og min egen Fangevogter. 



Din for evig

S. K.







 Naar Du lugter til den Heliotrop, der endnu holder sig frisk der hjemme, da tænke Du paa mig; thi i Sandhed mit Sind, min Sjæl vender sig mod denne Sol, efter Dig jeg en inderlig Længsel faaer, Du Qvindernes SolSoe.


1
Mennesker giver han (Eros) Fred og Havet, det stormende, Hvile, Vindene byder han Taushed og Sorg han dysser i Slummer. 








Min Regine!
Onsdagen d. 28.Kl.Klokken 4 Efterm:Eftermiddag








... Og Vinteren kom, og Blomsterne visnede, men han frelste dog nogle ud af Kulden. Og han sad uden for Vinduet, og han rakte dem længselsfuld op; men Livet i dem var for svagt; og for om muligt at bevaref det, knugede han dem fast i sin Haand, og de døde, men en Draabe blev der tilbage, der født med Smerte har en Udødelighed iUdødelighed, sig somsig, kun Blomsterduft har og gamle Melodier. 




Bring hurtigt Brevet ad den lange Vei




Ringens Aand
En snellere Befordring fikst Du ei.









Din for evig

S. K.








Min Regine!






Nu har jeg læst saa Meget af Plato om Kjærlighed, og dog er der en Lovtale over den, jeg sætter mere Priis paa end summa summarum af alle Concurrenternes ved Gjestebudet, ell.eller rettere der er en Kjærlighed, som jeg vil holde en Lovtale over vel ikke ved et Gjestebud, men i Nattens Stilhed, naar Alle sove, ell.eller midt i den støiende Larm, naar Ingen forstaaer mig. – I Midnattens Stilhed; thi Dagen begynder jo med Midnat, og ved Midnat vaagnede jeg, og Timerne bleve mig lange, thi hvad er hurtigt som Kjærlighed. Kjærlighed er det Hurtigste af Alt hurtigere end sig selv. 
ZweiZvei Musikanten ziehn daher,
Vom Wald aus weiter Ferne,
Der eine ist verliebt gar sehr,
Der andre wär' es gerne.
Hvad her er adskilt i to, det forener Kjærligheden i Een, han er paa eengang forelsket og dog ønsker han bestandig at være det, en Uro en Higen en Længsel gjør at han i ethvert Øieblik ønsker at være det han i samme Øieblik er. Den overbyder bestandig sig selv, uagtet den anden, der byder er den selv, og den forsaavidt er ene om Budet. I en salig Utaalmodighed byder den stedse høiere og høiere, fordi Besiddelsen af det, der er dens Gjenstand er incommensurabel for enhver Værdie. Som hiin Kjøbmand sælger den Alt for at kjøbe den Ager, hvori  den kostelige Perle laae, og ønsker bestandig at eie Mere for at betale den dyrere. Ligesom KjøbmandenKjøbmanden, hver Gang han betragter sin Skat, sukker ved sig selv: hvorfor blev ikke hele Verden min Eiendom for at jeg kunde give den bort for at erhverve den Skat, jeg eier, saaledes besidder Kjærligheden aldrig sin Gjenstand død og magtesløs, men stræber at erhverve i ethvert Øieblik hvad den i samme nu besidder. Den siger ikke nu er jeg sikker nu vil jeg slaae mig til Ro, den løber bestandig, hurtigere end Alt Andet, thi den løber sig selv forbi. Men denne Hasten, denne Ilen, denne Uro, denne Længsel, denne Ønsken, hvad er det Andet end Kjærlighedens Magt til at uddriveuddrive afuddrive af Døden af Glemsel, af Sløvhed – af Døden. Og hvadha vilde selvv Himlens Salighed være uden Ønske, uden Ønsket om at besiddebesidden den; thi det er kun den nøkternem Forstand, der mener, at det er taabeligt at ønske hvad man har. Men dette Ønske er ogsaa vel høirøstet og hvidskende efter OmstændighederneØ men aldrig mangetunget, thi hvis jeg turde ønske, da veedha jeg vel hvad jeg vilde ønske, og hvis jeg turde ønske 7 Ting, da havde jeg dog kun 1 Ønske, uagtet jeg med Glæde vilde ønske det 7 Gange, om jeg end vidste, at det var opfyldt ved den første Gang. Og dette Ønske er det samme som det, der er min fuldeste Overbeviisning:Overbeviisning,Obe at hverken Død ei hell.heller Liv, ei hell.heller Engle, ei hell.heller Fyrstendømmer, ei hell.heller Magter, ei hell.heller det Nærværende, ei hell.heller det Tilkommende, ei hellheller. det Høie, ei hell.heller det  Dybe, ei hell.heller nogen anden Skabning  maaskal kunne rive mig bort fra Dig ell.eller Dig fra mig. 






Die stehn allhier im kalten Wind,
Und singen schön und geigen:
Ob nicht ein süßverträumtesßüßverträumtes1 Kind
Am Fenster sich wollt' zeigen?









Din

S. K.







Efterskrift. Naar Du har glemt Altglemt, d det Mellemliggende, vil jeg bede Dig om blot at læse Overskriften og Underskriften, den har, som jeg selv har fornummet, en Magt til at dysse og vække, som kun faa Besværgelses-Formularer. 


1
Jeg haaber, at dette Prædikat maa passe paa Dig og at Du ikke for meget har ængstet Dig ved Tanken om, at jeg pludselig skulde blive en halv Alen mell.mellem Øinene. 






Min Regine!



Nu er det Vinter, men derfor netop Tid til at tænke paa Sommeren. Hesten fnyserfnyster, Tømmerne ligge ustrammede i min Haand, Naturen vaagner, hvert Træ bøier sig i det første Morgengys hen for at see, om dets Sidemand endnu er paa det samme Sted, en ensom Fugl løfter sig, stolt lader den sin Stemme gjenlyde i den hvidskende Skov, forfærdet springer en Hjort op stirrer omkring sig og forsvinder i Skovens Hemmelighed. – Far vel det er forbi hurtigere end det er sagt, seet hurtigere end det er skeet – Hav min Tak Du vidunderlige Natur. Hav Tak Du vor fælleds Moder, hvis rige Skjød gjemmer mere meget mere end Dine Børns umættelige Øine kunne fortære – Hesten skummer, dendens berører næsten ikke Jorden – uroligt bevæge Træerne sig, en Længsel gjennemzittrer dem, de bøie deres Hoveder veemodigt for endnu et Øieblik at sees – 



Det er Vinter nu, men Løvsalernesfest blev feiret ved Vintertid. Saa vil jeg da ogsaa opreise min Løvhytte. Jeg sidder stille i den, en Høitidelighed er udbredt over den, som Naturen ikke eier, thi Erindring helliger den, men Naturen er uden Fortid, et Barn der ikke kjender Livets Smerter ei heller dets Glæder, et Barn, der smiler uskyldigt men Intet kan fortælle –
Ønsker Du at see denne min Løvhytte, saa følger der en Tegning med. Man bruger i Almindelighed unge friske smidige Skud, ikke tørre Pinde uden Duft og uden Bøielighed. –




Din S. K.







Min Regine!






Dette Brev har ingen Datum og skal hell.heller ingen have, da dets væsentlige Indhold er en Bevidsthed om en Følelse, som vel er tilstæde hos mig i ethvert Øieblik om end i alle Kjærlighedens forskjellige Tonearter, men som netop derfor hell.heller ikke er tilstæde i noget enkelt Øieblik i Modsætning til andre (ikke Kl.Klokken 10 præcise, ell.eller
Kl.Klokken 11 slet. ikke d. 11 Nov: i Modsætning til den 10d ell.eller d. 12de). Denne Følelse forynger sig nemlig bestandig, den er evig ung ligesom de Bøger, Middelalderen har overleveret os, der, skjøndt flere hundrede Aar gamle, bestandig ere: trykte i dette Aar. – Jeg var idag paa Knippelsbro, denne Dag har hell.heller ingen Datum, som der ingen Dag er, uden jeg jo foretager mig denne ExpeditionEc.
Den Mortensdags-AftenMortensdag, da jeg udeblev til Kl.Klokken 8 var jeg paa Fredensborg, jeg kan ikke sige igaar ell.eller iforgaars da jeg intet: idag har til Udgangspunkt. Man undrede sig over, at jeg kjørte alene. Før veed Du, at jeg aldrig kjørte ene, men Sorg og Bekymring og Veemod vare mine trofaste Ledsagere, nu er Reiseselskabet mindre talrigt. Naar jeg kjører ud er det Mindet, Erindringen om Dig, naar jeg kjører hjem Længselen efter Dig. Og i Fredensborg mødes disse mine Ledsagere  faldeog hinanden om Halsen, og kysses. DetDett er dette Øieblik jeg holder saa meget af, thi Du veed jeg elsker Fredensborg for et Øieblik ubeskriveligt, et Øieblik men kun et Øieblik der er mig  ubetaleligt.
Som nu dette Brev er uden Datum og følgelig kan være skreven til hvilkensomhelst Tid, saa følger deraf ogsaa, at det kan læses til enhver Tid,Tid. og naar nogen natlig Tvivl skulde overfalde Dig, da kan Du læse det endog om Natten; thi i Sandhed, har jeg noget Øieblik tvivlet om, at jeg turde kalde Dig »min« (Du veedh, hvor meget jeg forbinder med dette Udtryk, Du veed det, Du som selv har skrevet, at Dit Liv var afsluttet med mig, hvis jeg skulde skilles fra Dig, o saa lad det da være indesluttet i mig saa længe vi ere forenede, thi først da ere vi egl.egentlig
forenede) da er der intet Øieblik, jeg har tvivlet om, nei jeg skriver det af min Sjæls inderste Overbeviisning, ja end ikke i den mørkeste Afkrog af Verden skal jeg tvivle om, at jeg er Din 






Din for evig

S. K.








Min Regine!






Det er Løverdag, og jeg kommer ikke til Dig. Da dog min Stemme, hvor høit jeg end talte her hjemme, vilde være for svag til at naae Dit Øre, hvis den ikke, som jeg haabergj gjenlyder deri, (og skulde Du en enkelt Gang ikke fornemme den, da maa Du troe, det komer deraf, at den slumrer, men den vaagner snart igjen.), saa sender jeg Dig detteh lille Billedese illustration 15, der hvor taust det end er, dog visselig ikke blot kan tale men ogsaa tiltale Dig. Det er en gammel Kone, der læser. Hun læser høit det er aabenbart, imidlertid ikke saa meget fordi der er Nogen, der hører derpaa, som fordi det er en Trang i MskMenneske, naar det skal tilegne sig det Bedste, da ikke blot at ville see det men ogsaa at ville høre det. (Du kan selv gjøre et Forsøg, jeg tvivler paa, at Du kunde være fornøiet med, at Dit Øie flygtig gleed hen over de Ord: Min Regine, ell.eller udholdende stirrede derpaa, jeg i det mindste siger det høit atter og atter.). – For at jeg dog ogsaa kunde have Noget, har jeg beholdt dit Strikketøi. Det sidder jeg og seer paa. Jeg har skudt det lille Bord bort der staaer foran min Sopha, dit Strikketøi ligger ved min Side; jeg læser høit,  dermine bliver Taushed, jeg bøier mig om for at udhvile mit trætte Hoved ved dit Bryst. – Det ringer – Jeg  tager mine Brillerunderstreget med blyant paa for at lukke op. – Endnu engang vender jeg tilbage, for at underskrive dette Brev. Og hvad jeg modtog af min Fader, det overgiveroverant jeg til Dig 







»Din Dig oprigtigt elskende og ganske hengivne«


S. K.


Kl.Klokken 9 ½ Formidd.Formiddag
15. Et koloreret kort vedlagt Brev 136 (øverst) og Brev 146 (nederst); naturlig størrelse











Min Regine.
Middag Kl.Klokken 1.





Endnu i dette Øieblik tænker jeg paa Dig, og naar det stundom synes Dig at jeg unddrager mig Dig, da er det ikke fordi jeg elsker Dig mindre, men fordi det er bleven mig en Nødvendighed i visse Øieblikke at være alene. Derfor er Du imidlertid ingenlunde udelukket af mine Tanker, glemt, tvertimod Du er ret levende tilstæde. Og naar jeg tænker paa Dit trofastef Sind, da bliver jeg atter glad, dada vender jeg atter tilbage til Dig omsvæver Du mig, da forsvinder Alt Andet fra min Horizont, der udvider sig uendeligt og kun har en eneste Begrændsning. (DenDet medfølgende Haandtegning giver Dig et Begreb derom.) Da vender jeg atter tilbage til Dig, og den svævende Tanke finder Hvile i Dig. 



Din S. K.










Onsdagen
d. 9 Dec:



Min Regine!






Han stopped hendes Øre,
Han stopped hendes Mund;
Saa foer han med den Skjønne
Dybt ned i Havets Bund ...



Det er omtrent hvad jeg har gjort; thi da mit egentlige Liv ikke er i den udvortes og synlige Verden, men dybt nede i Sjælens Hemmelighedsfuldhed, (og hvilket Billede herfor er vel skjønnere og mere træffende end Havet), saa veed jeg Intet at sammenligne mig selv med uden en Havmand;Havmand. men saa blev det da ogsaa nødv:nødvendigt at stoppe »hendes Øre og stoppe hendes Mund«, det vil da sige saa længe Nedfarten staaer paa; thi dernede behøves det ikke som man jo seer af det følgende Vers: »Mund paa Mund«. Saaledes behøves det heller ikke dernede at stoppe hendes Øre; thi det er lukt ell.eller for endnu bestemtere at udtrykke hvor tilforladeligt det er lukket – det er kun aabent for hans Røst. Dernede er nu mange smaa men dog hyggelige Værelser, hvor man kan sidde trygt medens Havet stormer uden om, i enkelte af dem kan man ogsaa fjernt høre Verdens Larm, ikke ængsteligt støiende, men stille hendøende disse Værelsers Beboere i Grunden uvedkommende. Et af disse Værelser, der paa eengang er Dagligstue og Solennitætssahl, vil Du finde aftegnet paa medfølgende Stykke Papir. Og dog hvortil denne hele Beskrivelse af Localitæter, som Du allerede selv kjender, allerede har taget i Besiddelse og eier, saa jeg selv kun eier dem, forsaavidt jeg er 








Din


din

S. K.








13. Brev 139, bl. [1r]
Min Regine!






Drømmer jeg, ell.eller »kommerkommer en Drøm fra min Ungdomsvaar til min Lænestol« –
Dette Billede er jo i Dit Eie og dog er det nu her; men det har ingen Ro intet blivende Sted mere hos mig, det længes utaalmodigt efter at tage Budskabet med til Dig og blive hos Dig. Hun holder en Blomst i Haanden. Er det hende, der rækker ham den, ell.eller har hun modtaget den af ham, giver Den tilbage for atter at modtage den? Det veed ingen Trediemand. Den vide Verden ligger bag ved ham, han har vendt den Ryggen, Stilhed hersker overalt som i Evigheden, hvilken sligt Øieblik tilhører. Maaskee er det Aarhundreder siden han sad saaledes, maaskee var det lykkelige Øieblik kun saare kort og dog nok for en Evighed. Med Billedet vender da ogsaa min Tanke tilbage til sin Begyndelse, og jeg river mig bort fra flygter bort fra Alt, hvad der vil fængsle mig med Sorgens Lænke, og raaber høiere end Sorgerne ... dog, dog, dog under Alt dette er jeg glad, ubeskrivelig glad; thi jeg veed, hvad jeg eier. Og naar det stormer og bruser i Tankernes Værksted, da lytter jeg efter Din Stemme; og naar jeg staaer midt i Trængsel i mig uvedkommende Larmen og Støien, da seer jeg Vinduet aaben, og Du staaer sommerlig paaklædt som fordum hos Schlegels, og seer og seer, og al anden Omgivelse bliver Dig fremmed og bidrager kun til uden Tanke for Andet urokkeligt at vende Din Opmærksomhed Din Sjæl hen paa et Punkt, og Afstanden mell.mellem os forsvinder og Du er min, forenet med mig om end en Verdensdeel adskilte os. – 
Jeg sender hermed et Halstørklæde; jeg vil bede Dig, at modtage det, og ønsker, at Du ene veed, at Du eier denne Ubetydelighed. Naar Du da er festligt paaklædt (Du veed hvad jeg mener herom), og Du sidder alene og venter mig, da vil Du lade mig forstaae, at Du er i Besiddelse der af og at denne Besiddelse ikke er Dig ukjær.ukjær; herefter er slettet 2½ linje




Din S. K.






på et vedlagt kort; se illustration 1414. Et koloreret kort vedlagt Brev 139 med påskrift af SK og Regine Olsen på bagsiden; naturlig størrelseEs vergeht keine Stund in der Nacht,
Da mein Herze nicht erwacht,
Und an dich gedenkt,
DaßDas du mir viel tausendmal
Dein Herze geschenkt.



des Knaben Wunderhorn.



Og er dig min Arm tilskrevet af Regine Olsen saa stort Behag,
Til Trøst og Roe;
Skjøn Havmand, saa skynd dig, saa kom kun, og tag
Dem begge to!






Min Regine!






Was paßt, das muß sich ründen,
Was sich versteht, sich finden,
Was gut ist, sich verbinden,
Was liebt, zusammen sein.
Was hindert, muß entweichen,
Was krumm ist, muß sich gleichen,
Was fern ist sich erreichen,
Was keimt, das muß gedeihn.



Det er Tirsdag idag. Det veed Du. Men Julen kommer før Nytaar ɔ:det vil sige det kirkelige Aar før det borgerlige, og saaledes og det poetiske før det virkelige, hvilket udtrykker ikke, at det poetiskePoetiske hører op med det virkeliges Begyndelse, men at hiint er ældre end dette og begrændser dette saaledes som det Evige altid begrændser det Timelige. 






Din

S. K.




Til



Frøken Regine Olsen.








Onsdagen d. 30 Dec:


Min Regine!






For at overbevise Dig om, at det ikke er til TobakD Din Æske bliver brugt, men at den snarere gjør Tjeneste som et slags Tempel-Archiv, medfølger hosliggende Document. 
Jeg erindrede Dig idag om hiin Onsdag, da jeg anden Gang i mit Liv nærmede mig Dig. Veiret selv fremkaldte dette Minde i min Sjæl, saaledes som en Vinterdag stundomof kan gjennem en vis Lighed netop paa Grund af sin Ulighed ret levende opfriske Tanken om en Sommerdag. Jeg følte mig saa ubeskrivelig let. Jeg kjørte til Lyngbye, ikke som sædvanligt mørk og forstemt henkastet i et Hjørne af Vognen. Jeg sad midt paa Sædet, ualmindelig rank, Hovedet ikke bøiet ned, men glad og tillidsfuld skuede jeg omkring mig. Enhver jeg mødte var saa uendeligt velkommen. Det var med en blandet Følelse jeg hilste dem; som havdev hver især paa eengang et gammelt Venskabs hellige Høitidelighed, og et nyt Bekjendtskabs forføreriske Tryllerie. Paa Præstegaarden overøste jeg Alle med Smigrerier, vi svømmede i Overflod. Det var mig en Glæde at ødsle, fordi jeg følte mig berørt af Noget, der var høit ophøiet over Smiger ...... Dog dennedette Erindring berørte Dig smerteligt idag. Du misforstod mig. Saa lad mig da fortælle en anden gammel Historie, som ogsaa tildrog sigsin en Onsdag. Denne Begivenhed falder i den historiske Tid, og jeg vil derfor sætte Datum til. Det var Onsdagen d. 18 Nov: 1840, at Du sagde til mig, at Du havde ventet et Brev fra mig. Jeg vilde først give Dig Din Bemærkning tilbage, ved at yttre, at det nok egl.egentlig ikke tilkom mig at skrive men at modtage Brev. Dine Betragtninger angaaende Vanskeligheden af at komme til at skrive og faae Dit Brev afsendt, var en reen og god Sæd, der blev nedlagt i en Jord, der var behørigt renset (thi Du erindrer, at jeg fortalte, hvorledes Tanken om disse Vanskeligheder pludselig var falden mig ind, og at denne Tanke i samme Øieblik var min bedste, min trofasteste Ven, som aldrig skulde vige fra min Side) og nu opblomstrede en rigny (Latineren siger læta ɔ:det vil sige en glad) Overflødighed derOverflødighed,, hvor før en kold Vind strøg hen over nøgne Marker. Du fortalte, at Du havde tænkt paa selv at bringe Brevet. Jeg saae Dig dengang, jeg seer Dig  ligesaa tydeligt ligesaa levende i dette Øieblik. Du gaaer stille og ydmyg, Dit Øie fæster sig mod Jorden, kun stundom hæver Dit Blik sig mod Himlen, fuldt af Fred og Salighed, Du gaaer uanfægtet og uforstyrret af Verdens Omgivelser, Din Tanke kun rettet paa een Gjenstand, som en from Pillegrim i Kjærlighedens Tjeneste. Ubemærket gaaer Du Din Gang (jeg seer det Alt i Aanden), Ingen bøier sig ærbødig for Glorien om Dit Hoved, men hell.heller Ingen beklager Dig medynksfuld (Du erindrer maaskee, at Du talte om Albergs Familie), kun Een seer Dig, kun Een forstaaer Dig, men han skal heller ikke tillade Dig end ikke i Aanden at foretage denne Vandring. Og naar Du da stundom veemodigt bøier Dit Hoved, da veed han, at Aanden er redebonredebons, da iler han Dig imøde, da føler han, min Regine, at Du har seiret over ham, da vil han ikke prøve Dig mere, og skjøndt Striden var saare kort, og skjøndt han med en lille Forandring kan sige som Cæsar: jeg kom, jeg saae, hun vandt, saa skal Glæden dog ikke være mindre langvarig. 



Din S K.






Det medfølgende Manuskript forestiller en Krands og et Øie som seer denne Krands. 






Min Regine!






Gud give Dig et glædeligt Nytaar: Mange Smiil og faae Taarer! 
Jeg sender Dig hermed et Lommetørklæde. Jeg har ladet det lægge under Din Hovedpude. Naar Du engang pludselig skulde vaagne ængstet af en smerteligsmertelige Drøm, naar Du ikke formaaer at holde Taarerne tilbage, da aftørre Du dem med dette »LinklædeLindklæde«. Da tænke Du paa at det er mig der har sendt Dig det, at jeg gjerne selv vilde standse dem. Men naar Du da glad, tilfreds, riig som hiin fattige Enke, der bortgav Alt, hvad hun eiede, rigere end Verden, lægger Dit Hoved til den samme Pude, da erindre dette LinklædeLindklæde Dig atter om mig, om at Du har aftørret mine Taarer, den eneste der har gjort det som Du jo og er den eneste der har seet dem. Da vil Du lettelig, naar Du selv vil det, kunne see mit Billede i dette KlædeT. Den fromme Veronica aftørrede ΧstiChristi Sveed med et kosteligt LinklædeLindklæde, til Belønning blev hans Billede deri, og da det var fem Gange sammenlagt, eiede hun fem Lignelser af ham. For at see mit Billede i dette Klæde, maa Du selv kalde det frem, men dette veed jeg at Du formaaer. O men kald mig ikke frem urolig og bekymret som den hvem mørke Tanker ikke unde Fred, hvem lønlig Sorg jager som en ustadig Aand flygtende omkring, men mild og venlig, fuld af Haab og Tillid. I ethvert Tilfælde ønsker jeg ikke at dette LinklædeLindklæde maa vige fra Dit Leie. 



Din S. K.







Min Regine!






Du havde maaskee ventet med »gamle Minder« ogsaa at have modtaget et vordende Minde i Form af et Brev. Det blev ikke Tilfælde, modtag derfor disse Linier, der, hvo veed det, maaskee snart kan blive en Repræsentant for en svunden Tid. At Du venter Brev fra mig, er smukt, især naar denne Venten ikke er hæftig Uro, der skal beroliges, men en hellig, stille Længsel, der ikke fortærer det udvortes Beviis for deri ligesom at mættes, men gjemmer det som Maria dybt i sit Hjerte, ikke fortærer det, fordi den kan ernære sig selv, fordi den føler i sig en salig Forvisning, en Spirekraft for et evigt Liv. At jeg derimod hvert Øieblik føler i mig en Stemning, der truer med et Brev, om end Omstændighederne bestandig drive den bort, og at jeg derfor, om der end laae nok saa lang Tid mell.mellem hvert Brev, bestandig, hvergang jeg skriver, finder det saa naturligt, som om jeg havde gjort det Samme Dagen iforveien, det er Modbilledet hertil. Men Friheden er Kjærlighedens Element. Og jeg er overbeviist om, at Du holder mig for meget i Ære til at vilde see i mig en fungerende Kammerjunker, der med bogholderagtig Samvittighedsfuldhed forrettede Kjærlighedens ministerialia, ell.eller
ønske at jeg skulde concurere til en Medaille for Vedholdenhed i chinesisk Kunstflid; og jeg er forvisset om, at min Regine er for poetisk til, naar et Brev udebliver, da at see heri en Mangel paa »pligtskyldig Opmærksomhed«, for at bruge et officielt Udtryk, for poetisk til, om der end aldrig kom noget Brev, at længes tilbage til Ægyptens Kjødgryder eller ønske idelig at omkredses af en kielen Elskers forliebte Møllegang. Mine Breve ere ikke en successiv afmattende Forbløden; hvert Brev er en Frugt af et Besøg, som Elskovs-Guden benaader mig med, hvori jeg ved mit Brev indvier den, fra hvem Guden altid hilser, i hvis Navn han kommer; thi Kjærligheden er Intet ell.eller en fad Leflen, naar den ikke har en bestemt Skikkelse. Denne paatager Guden sig, ell.eller rettere sagt,  hannaar lader en hellig Søvn falde paa Dig og fører Dig til mig, og Du veed det ikke, mitD Brev underretter Dig først derom, at Du har besøgt mig, og vi takke ham begge, ham, Guden, hvem vi skylde saa meget, som tildeler saa rigelig til Allealle, som bede men ikke fordre. 



Din

S. K.









I dette Øieblik gaaer jeg forbi Dit Vindue. Jeg seer paa mit Uhr, det antyder, at jeg har seet Dig; hvis jeg ikke seer paa Uhret, har jeg ikke seet Dig.

skrevet på langs i randen af papiret









Min Regine!






Da dog al Skriven kun er en mat Hvisken, saa har jeg sagt den Overskrift høit for mig selv, og, saavidt jeg kunde skjønne, med den Stemme, jeg ikke saa meget har i minmig Magt, som den snarere har mig i sin, ja jeg kunde sige som Du har i Din, uagtet  Dudet er er taus og det er mig som taler. 
Da Du har opgivet de høiere musicalske Studier, (troe nu ikke, at min Mund spidser sig til et sarkastisk Smiil, ell.eller min Læbe zittrer af Kaadhed, zittrer den, da er det, fordi den endnu bæver lidt fra sidste Gang den oplod sig) saa vil Du tage til Takke med en lille Understøttelse til Musikens Udbredelse i Dagligstuen. Ogsaa der vil det ikke mangle Dig paa Anledning til musicalske Studier, hver Gang Du forsøger ved Musikens Hjælp at forjage det mørke Sind hos mig. Om derfor end Dit Spil ikke er fuldendt i kunstnerisk Henseende, saa vil dette dog desuagtet meget godt kunne lykkes Dig. David formaaede at fordrive Sauls onde Lune, og jeg har dog aldrig hørt, at han var en saa stor Kunstner. Jeg tænker det var hans unge, livsglade, friske Sind, der hjalp saa meget, og Du har dog endnu eet – en Kjærlighed, for hvilken Intet er umuligt. 



Din

S. K.







Tirsdagsaften – Onsdagsmorgen





Min Regine!







Jeg frister Dig ei længer, nu kjender jeg Din Hu

Christ give, hver en Ungmø var trofast som Du.
Belønne Dig – det vil jeg: Du har talt mig til Behag
Guds Fred! Farvel! i Morgen er der atter en Dag



Hvorledes nu Wolmer har belønnet hende; derom taler Visen Intet, og hvor fornemt det end lyder i Kong Wolmers Mund: jeg vil belønne Dig, saa staaer Pigen aabenbart saa høit saa klippefast (og Klipper pleier ikke at ligge i Moser), at enhver kongelig Gave er altfor ringe.ringe; Den poetiske Ligevægt tilveiebringes derfor først naar vi antage, at Kong Wolmer og en vis anden Person i Grunden er den samme Person.Person; Idet da den vilde Wolmer tumler sin urolige Hest og stormer bort som en Efteraarsblæst, og vil trøste hende med, at »i Morgen er der atter en Dag«, saa er det ikke saa Nei Nei

men over Gjerdet svang sig hendes hjertenskjære Ven, 

Han ilede med Jubel i Pigens Arme hen.
Og skjøndt det synes mig, at ogsaa i dette Tilfælde Belønningen udebliver, saa vil Pigen dog maaskee finde sig saa tilfreds, at hun vil ansee sig for belønnet, idet hun forvisser sig om, at han var og dog ikke var i det fremfarende Stormveier, men er i den sagte Luftning. 



Din 

S. K.









Hermed følger et Billede, som jeg ikke ønsker skal hænge upaaagtet paa et ubeboet Værelse. 



Din S. K.








på et vedlagt kort; se illustration 15

Ich dein

Du mein
Du mein' Friede
Klang im Liede
Trost im Leide
BrunnquellBrunquell aller Lebens-Freude.


Til



Frøken Regine Olsen.








Kl.Klokken 12


Min Regine! 






Her har Du det Manuscript, der var Aarsagaarsag i, at jeg maatte forlade Dig saa præcis. Og ikke sandt?, Du vil formodentlig give mig Ret i at hvis den lærde Verden fik det at see vilde den erklære det for det Taabeligste, jeg endnu havde skrevet, ja for aldeles meningsløs. 



Saa modtag da ogsaa min Lykønskning, ell.eller rettere den Sum af Ønsker, der fra forskjellige Tider og Dage have sat sig i Bevægelse alle for at drage op til Dig, modtag dem alle samlede i eet Ønske: Gud give at Ingen maamodt tage Din Glæde fra Dig – Ikke Du selv vedselv, urolig Higen, ved utidig Tvivl, ved selvfortærende Mismod – Ikke jeg ved mit tunge Sind og mine selvgjorte Bekymringer – Ikke Medgangs Smiil – Ikke Modgangs Taarer – Ikke Længselens utaalmodige Hasten – ikke Erindringens skuffende Bedøvelser. Modtag dette Ønske. Og synes det Dig end et Øieblik at jeg er bleven saa gammel, at mit Ønske ligner en Bøn, min Udtalelse deraf en Velsignelse, saa modtag den dog, modtag den med ligesaa megen Bevægelse som jeg meddeler den, da veed jeg, at der vil komme den Tid, da jeg atter med Velsignelse vil forvisse mig om, at Du har bevaret Din Glæde, men da vil min Velsignelse være en Taksigelse, fordi jeg saae Opfyldelsen af det, der af Alt ligger mig meest paa Sinde. 



Din S. K.






Ei om Vaaren vil jeg minde,
Ei om svundne Drømme. Nei!
Men Dig lære just at finde
Glæden paa Din Vei.
=
Sørg dog ei for Vaarens Glæder,
Som blot slumre i Dit Bryst –
Selv den Taare, som Du græder
Er ei uden Lyst.



Det er den første Geburtsdag, jeg er tilstæde ved, og det varer formodentlig en Tid inden jeg igjen bliver det. Tag derfor dette Maler-Apparat, hvis Du kan bruge det. Og ligesom Du selv frelser den beskedne Blomst ud af Døds og Glemsels Nat, saaledes gaaer min taknemlige Erindring endnu engang over den høstede Ager og finder bestandig noget Nyt, den vil bevare. Tag disse Stager, lad dem lyse for Dig, ligesom Din Musik saa ofte har adspredt mit mørke Sind. At bede Dig under Alt dette at tænke paa mig, behøver jeg vist ikke, men hvis det kan glæde Dig, hvis Tanken om mig kan blive lettere, friere, mere udvidende for Dig, naar Du er fast overbeviist om, at jeg deler Din Tilfredshed under disse Beskjæftigelser, saa vær urokkelig forvisset derom. 
Du sendte mig i sin Tid nogle Markblomster; Du havde ikke glemt hvad jeg  tidligerei sin T havde yttret. Min Smag er endnu den samme. Jeg har imidlertid forgjeves søgt at tilveiebringe et ell.eller andet Exemplar. Dog erhar det til en vis Grad lykkedes mig, som Du vil overbevise Dig om, naar jeg kommer til Dig. 
Din. S. K.






Min Regine!



I dette Øieblik er jeg færdig med den Recension, der idag skal afleveres. Du troer dog vel ikke, at det er fordi jeg har Pennen i Haanden, jeg ligesom benytter Leiligheden og skriver Dig til ved Leilighed. Dersom Du kunde see de Kragetæer, der under en jadsket Convolut afgaae til S. T.Salvo Titulo Høiærværdige Hr Hofprædikant Dr.Doctor Münter R. af D.Ridder af Dannebrog og D:M:Dannebrogs-Mand, Medlem af Directionen for Pastoralseminariet o: s: v:og saa videre o: s: v:og saa videre; dersom Du nu kunde see, hvor megen Umage jeg gjør mig for at skrive læseligt, med hvor megen Glæde min Haand tegner ethvert Bogstav, dersom Du kunde see hvor let den hviler paa Papiret og med hvor meget Eftertryk den stundom dvæler, hvor overgiven den stundom udslyngerudslinger et Sving, der dog ikke farer vild men bøier sig tilbage og omslutter Ordet – da vilde Du vide, at jeg tænker paa Dig og at jeg i Pennens Bevægelser seer langt betydningsfuldere Gestikulationer. 
Min Regine, Du vil saa gjerne høre dette Navn, jeg vil saa gjerne bruge det, og dog forbinde vi maaskee forskjellige Forestillinger dermed. Du forbinder maaskee den ydmyge Tanke dermed, at Du er saaledes, som jeg ønsker Du skal være, det Billedes Sandhed, som min Længsel søgte – og jeg jeg forbinder dermed, den stolte Tanke, at Du tilhører mig, ikke i et flygtigt Øieblik, ikke deelviis men heel og altid. Og dog er jeg atter ikke stolt; thi hvad har jeg uden hvad der blev mig given. Hvis det havde været mig muligt at »bedaare« Dig, hvis jeg i egoistisk Tilfredshed kunde kalde Dig min, o! hvor fattig vilde jeg da ikke være i min Riigdom, og hvor forfængelig vilde ikke min Glæde være; thi kun den, der er fri, kan bortgive sig, og jo friere han er jo Meremere har han at ødsle med. Hvergang jeg derfor kalder Dig »min«, da er det fordi jeg paa ny forvisser mig om den Overflod, jeg besidder, Du har et Øieblik revet Dig løs fra mig, for atter at slutte Dig endnu tættere til mig. Den, der eier sig selv, eier den største Riigdom, og om Een end eiede al Verden, kunde han dog ikke være saa ødsel som den, der bortgiver sig selv. Mange vildevill maaskee ikke kunne begribe dette, men i mine Øine er Du rigere end hele Verden, har større Overflod end en østerlandsk Fyrste, er– – min Regine –
ødslere og gladere ved at ødsle end Nogen anden kan være det. 
Maaskee tænker Du i dette Øieblik paa mig, jeg staaer maaskee ikke tydeligt og bestemt for Dig, men dini den Bevidsthed dæmrer i Stemning.Stemning, Ogsaa i den er jeg tilstede.tilstede, Jupiter forvandlede sig til en Sky for at besøge Io, ogsaa da naar Du forflygtiger mig i en Sky, ogsaa da er jeg 



Din S. K.







Min Regine!






Wir haben uns bedachtbedacd. Kom Du kun paa store Kiøbmagergade NoNumeronummer 7, naar Du gaaer fra Musik. Jeg skal nok møde der. 



Din

S. Kierkegaard.




Til



Frøken R. Olsen.






Min Regine!






... De tugte meest den, de har kjær
Det kalder Verden Daarefærd,
De følges ad i Død og Grav,
Det kalder Verden Galenskab.



Naar jeg som idag vel ikke koldt og strængt (og det vilvilde jeg aldrig kunne) men alvorligt om end mildt og ømt har talt med Dig, vilde jeg nødig, at Du noget Øieblik skulde tro, at jeg i slige Timer følte mig selv bedre, og for at vise Dig, at jeg tugter mig selv paa samme Maade, sender jeg Dig til Erindring om denne Formiddag et Exemplar af det N. T.Nye Testamente og takker Gud for, at jeg blev den, hvem det blev betroet at bringe Dig, hvad vi alle behøve. For hver Seier, Du vinder, veed Du vel at Englene i Himmelen glæde sig, men denne Glæde bliver jo ikke mindre derved, at der er een paa Jorden, vel et ringe MskMenneske, der ydmygt deler denne Glæde.Glæde,






Din

S. K.








Min Regine!






Øieblikket vil ikke begunstige os. Nu vel saa vil vi erindre. Erindringen er mit Element; og min Erindring er evig frisk, den slynger sig som et rindende Vand gjennem mit Livs Hede og nynner og fortæller, fortæller og nynner altid det Samme, dysser Sorgerne, vinker og lokker mig til at følge tilbage til dens Udspring, hvor den sprudler frem af Barndommens dunkle Minder. Det er derfor ikke blot naar modsatte Stemninger berøre hinanden, at min Erindring lever op, ligesom grønne Krandse skjøndt visnede dufte igjen mod Forandring i Veierligt, (ihvorvel al Erindring dufter sødest og meest ubeskriveligt mod Regn), nei den lever bestandig, og jo mere Verden gaaer imod, jo stærkere erindrer jeg. Imidlertid er jeg m: H: t:med Hensyn til min Erindring endnu ung, hvilket Du vil see der af, at det ikke gaaer mig som gamle Folk, der vel erindre det der er dem fjernest i Tid, men ikke det, der er dem nærmest. For mig forklarer transfigurerer enhver harmonisk Berørelse af Ideen og Livet sig øieblikkeligt i en Erindring, og medens den bringer mig det længst Forbigangne nær, skyder den det nærmest Forbigangne langt tilbage for at drage det frem i Erindringens Hell-Dunkel. Uagtet det saaledes jo netop er idag, at Øieblikket har nægtet os sin  Bistand, uagtet, medens jeg skriver dette, Timen endnu ikke er kommen, saa erindrer jeg Alt dette som noget længst Forbigangent, hvorved det taber Smertens Braad og beholder Veemodens Sødme. 






Din

S. K.








Min Regine!






Tak for al den Tid, Du har anvendt paa Brevtasken; Tak for al det Tankebroderie, DitDin Sind har fremtryllet, medens Din Haand sindrigt dannede af Perler synlige Billeder, synlige men derfor og forgængelige ikke evige som hiint Tankens Arbeide; Tak for Brevtasken; Tak for Dit Ønske Søndageftermiddag; Tak for Dit Ønske Tirsdagmorgen; Tak fordi Du kom; Tak fordi Du kom tidlig; Tak fordi Du kom alene; Tak for Din Glæde; Tak for Din Angst. 
Jeg sender Dig hermed en Rose, den har ikke som Din Gave under mine Hænder udfoldet sig i al sin Glands; men den er visnet under mine Hænder; jeg har ikke været som Du et glad Vidne til, hvorledes Alt udfoldede sig, jeg har været et vemodigt Vidne til, hvorledes den mere og mere svandt hen; jeg har seet den lide; den tabte Duften, dens Hoved blev mat, dens Blade bøiede sig i Dødens Strid, dens Rødme svandt hen, dens friske Stengel fortørredes; den glemte sin Herlighed, den troede sig glemt, og den vidste ikke, at Du bevarede Erindringen om den,  denog vidste ikke at jeg bestandig kom den ihu, den vidste ikke, at vi  beggeikke forenede bevarede dens Minde – I Sandhed dersom den havde vidst det, da var den levet op igjen af Glæde, og naar dens Tid atter var kommen, da vilde den blot have haft et Ønske, og dette Ønske efterkommer jeg herved, den vilde ønske, at den maatte blive hos Dig; thi den vilde sige: Du saae mig daglig, og om jeg end  takkers Dig for, at Du ikke glemte mig, saa forundrer det mig dog ikke, men hun saae mig ikke og dog glemte hun mig ikke. Saa efterkommer jeg da herved dens sidste Villie, den vender tilbage til Dig, som den oprindelig tilhørte Dig. Dens Grav er hviid og reen, Dit Segl er sat for. Du seer det maaskee ikke; men det er ogsaa usynligt. I 1001 Nat beskrives en Pige, der foruden andre Egenskaber ogsaa havde: en Mund som Salomons Signetring. Naar jeg derfor trykker mine Læber til dette Papir, da sætter jeg ikke mit, men Dit  Segl for. Vel veed jeg, at hvis nogetsteds saa kan her lettelig opstaae Grændsestridigheder, men jeg har afgjort dem. Seglet er Dit, men jeg bevarer det. Men i en Signetring veed Du ogsaa, at Bogstaverne staae bagvendt, deraf kommer det, at det »Din«, hvormed Du giver Besiddelsens Vished Gyldighed, fra min Side seet viser sig som et »min«. Hermed har jeg forseglet denne Pakke og jeg vilde bede Dig at gjøre ligesaa ved den medfølgende Rose, inden den henlægges i Tempel-Archivet. 



Din

S. K.







Hermed følger en Aftegning af Seglet. 






Min Regine!






Tager Du til Ordrup idagimorgen? Skulde Dit Svar blive et: Nei!, saa vilde Du maaskee i Mangel af Dit Brev fra igaar, sende mig Dit Nei fra idag. Jeg spørger imidlertid kun derom m: H: t:med Hensyn til, om jeg kan træffe Dig hjemme idagimorgen. 






D. 1110 Sept.

Din






S. Kierkegaard. –





Til



Frøken R. Olsen.







Min Regine!






Du erindrer maaskee, at jeg, omtrent for et Aar siden, sendte Dig en Flaske af denne Essents med Tilføiende, at jeg med Flid havde ladet nogle Dage gaae hen efterfor at Du havde yttret Din Forkjerlighed for den, for at skjule den fine Blomst i Erindringens Slør. Nu erindrer jeg atter dette. Jeg erindrer altsaa, at Du dengang yttrede det, jeg erindrer, at jeg erindrede, at Du yttrede det. Erindringen derom er saaledes bleven mig endnu kjærere, ikke baglænds men forlænds. Det er den Velsignelse Tiden har. Jeg sender Dig altsaa en Flaske heraf, indsvøbt i en Mangfoldighed af Blade-Omslag. Men disse Omslag ere ikke af den Natur, at man i en Hast river dem af, eller ærgerlig kaster dem bort for at komme til Indholdet, tvertimod de er netop dem man har Glæde af, og jeg seer med hvor megen Omsorg og Omhu Du vil udfolde hvert enkelt Blad og derved erindre, at jeg erindrer Dig, min Regine, og selv erindre 






Din

S. K.




Til




Frøken Regine Olsen







Min Regine






Du maa ikke vente mig i Eftermiddag, da jeg seer mig forhindret i at komme før til Aften 



Din S. K.



Til




Frøken Regine Olsen







Min Regine






Du skal ikke vente mig iaften, da jeg seer mig forhindret fra at komme. 



Din S. K.



Til



Frøken Regine Olsen.







Jeg vilde gjerne læggelæggen en ell.eller anden vellugtende Ting i Æsken; men da jeg ikke har Andet ved Haanden end det medfølgende Brev, saa haaber jeg, at Du vil være tilfreds dermed. 




Til



Frøk.FrøkenRegine Olsen.






Min Regine.






Jeg gik i dette Øieblik forbi Theatret. Jeg har taget 2 Billeter 1 til Dig, hvem den anden er til skal Du faae at vide KlKlokken 6. præcise, naar jeg komer ned for at overlevere Dig Din. Gaaer Du til Musik alligevel, og vil Du, at jeg skal komme der, ell.eller er det ikke bedst, at Du bliver hjemme. Jeg ønsker imidlertid Svar med mit Bud. 



Din K.



Til



Frøk.FrøkenRegine Olsen.









Høistærede!






Indlagte Brev er fra mig (S. Kierkegaard) til – Deres Kone. –
Afgjør nu selv, om De vil overrække hende det eller ikke. Jeg kan jo dog ikke godt forsvare at nærme mig hende, mindst nu, da hun er Deres, hvorfor jeg heller aldrig har benyttet Leiligheden, der gjennem en Række Aar har tilbudt sig, maaskee været tilbudt. – Min Mening er, at en Oplysning mit Forhold til hende betræffendebetræffende, nu kundekan være hende tjenligtjenligt. Er dette ikke Deres Mening, maa jeg bede Dem at sende mig Brevet uaabnet tilbage men tillige at underrette hende derom.tilbage.
–
Dette Skridt, hvortil jeg følte mig religieust forpligtet, har jeg villet gjøre, og skriftligt, fordi jeg maatte befrygte, at min marquerede Personlighed,Personlighed atter kun der vistnok eengangengang har virket altfor stærkt, atter kunde være for stærkt virkende og– saaledes enten paamaatte enten paaenten maatte paamaatte paa den ene eller paa den anden Maade, forstyrrende.







Jeg har den Ære

o: s: v:
og saa videre



S. K.




Din Faders Dødskrevet på separat blad til Regine Schlegel har omstemt og bestemmet mig; jeg havde tænkt det anderledes.









Grusom var jeg, det er sandt; hvorfor? ja, det veed Du ikke.
Tiet har jeg, det er vist; kun Gud veed, hvad jeg har lidt – give Gud, at jeg ikke, selv nu, taler dog for tidligt!
Gifte mig kunde jeg ikke; selv om Du endnu var fri, jeg kunde det ikke.
Imidlertid, Du har elsket mig, som jeg Dig; jeg skylder Dig meget – og Du er nu gift: vel, jeg byder Dig, anden Gang, hvad jeg kan og tør og bør byde Dig: Forligelse.
Jeg gjør det skriftligt, for ikke at overraske eller overvælde Dig. Min Personlighed har maaskee eengang virket for stærkt; det skal ikke skee anden Gang. Men overvei for Gud i Himlens Skyld alvorligt, om Du tør indlade Dig derpaa, og i saa Fald om Du strax vil tale med mig eller først vexle nogle Breve.
Er Dit Svar: nei – nu, saa vilde Du, for en bedre Verdens Skyld, erindre, at jeg har gjort ogsaa dette Skridt.






Din Dig, i ethvert Tilfælde, som fra først af saa indtil dette Sidste,



oprigtigt og ganske hengivne

S. K.






Til



Frue Regine Schlegel.








UnderPaa Forordets Dato tilføies:
ɔ:det vil sigeD. 10 Sept.



Til
Frue Regine Schlegel



med oprigtig Hengivenhed
fra Forf.Forfatteren
»Der er Tid til at tie og der er
Tid til at tale«.



Atat jeg var grusom, det er sandt; at jeg, ikke just for min Dyds Skyld forpligtet i et høiere Forhold, af Kjerlighed maatte være det, er vist; at Du har lidt ubeskriveligt, forstaaer jeg; at jeg dog har lidt meest, troervee og veed jeg – imidlertid er jeg desuagtet villig til at bede om Din Tilgivelse, – hvis Du forstaaer det saaledes, hvis Du i Dit Indre ingen anden Forklaring eier af Forholdet end det Falsum, hvilket min Omsorg tilbød og paanødte Dig, det Falsum: at jeg var en nedrig Skurk, der ider, i Selvkjerlighed, brydende hellig Forpligtelse, grusomt bedrog en elskelig ung Pige, der, med hele Uskyldens Ret paa sin Side, med næsten tilbedende Beundring og næsten barnlig Hengivenhedhengivenhed betroede sig til ham. Forstaaer Du Sagen saaledes, vel, saa lad mig blive i hiint fromme Bedrags Charakteer: jeg er en Skurk, jeg kommer nu angergivent og beder om Tilgivelse. 
Menlinjeskift og indrykning angivet i randen af papiret med ordene Ny Udgang forstaaer Du det anderledes, saa falder vel det om Tilgivelse bort, om end min Skyld dog altid bliver »at jeg rev Dig ud med paa Strømmen«.
Forholdet bliver et andet, jeg bliver den Takkendetakkende; jeg takker Dig, o ret oprigtigt, at Du, (hvilken end Din Tanke dermed har været) at Du opfyldte mit eneste Ønske, hvorefter al min Grusomhed stiledestilledemed understregning: at gifte Dig og just med Schlegel. Tak, o, tak; takTak for den Tid, Du var min; tak for Alt, hvad jeg skylder Dig;tak for Alt, hvad jeg skylder Dig; Tak for den Tid, Du var min; tak for Din Barnlighed, Du min indtagende Læremester,af hvilken jeg har lært saa meget,
Du, min yndige Læremester, Du yndige Lilie Du min Læremester, Du lette Fugl, Du min Læremester.tilføjet på langs i randen af papiret
tak for Din Barnlighed, der blev min Forædling og Dannelse tak for Din Barnlighed, der blev min Underviisning, tak for Din Barnlighed, ved hvilken jeg, under Guds Bistand, blev i skjønneste Forstand forædlet og dannettilføjet på langs i randen af papiret tak for Alt, hvad jeg har lært, om ikke af Din Viisdom saa af Din Elskelighed, tak ogsaa for Dine Taarer, der mægtigt have udviklet mig, tak – dog hvortil mange Ord, mit Liv har udtryktudtrykker: hun var den eneste Elskede; og da hun saa giftede sig, da blev hun det Menneske blandt Levende, hvem jeg er størst Taknemlighed skyldig. 
Hvorledes jeg efter en anden Maalestok paa en anden Maade har ønsket at udtrykke min Hengivenhed, anseer jeg endnu ikke tjenligt for Dig at faae at vide; men hvad Du – der i din Vaande ikke tog i Betænkning religieust at forpligte mig, ja at lægge et Mord paa min Samvittighed, uden at betænke eller ane, hvad der jo har viist sig, at Du baade havde Kræfter til at leve og til at gifte Dig med Schlegel
– hvad Du i sin Tid til Afskeed bad mig om »stundom at mindestænke Dig« det 
hardet har jeg redeligt holdt. Ak, i Lidelsens Tid har Du vel – dog somsaa jeg haaber uden at oprøre Dig mod Gud – stundom tænkt: det er dog frygteligt »at der skal drives et saa rædsomt Spil med en stakkels ung Pige« at hun skal ødsles paa et MskesMenneskes Lune som var hun slet Ingenting – vær forvisset, der lever i Danmark ingen Pige, ubetinget ingen, om hvem det engang skal siges i den Grad som om Dig: hendes Liv havde den overordentlige Betydning. Mig  harfrister Verdens Hæder og Anseelse ikke fristet, jeg har tilhørttilhører, ikke just for min Dyds Skyld, et Høiere, glad bragtbringer gladhar dens Offrene, glad søgtsøge glad Farerne for at have den Ære at tjene Sandhedens ofte foragtede Sag: men al min Navnkundighed – dette er vor Villie – skal skyldes tilhøre Dig »vor egen kjere lille Regine«, Du, hvis Ynde engang fortryllede og hvis Smerte for evigt rørte den, hvem hverken Verdens Smiger ell.eller dens Modstand har bevæget. Der er kun to MskerMennesker, der saaledes beskæftige mig,: min afdøde Fader og vor egen kjere lille Regine, ogsaa paa en Maade en Afdød.Regine, som har Alderens Fortrin, en ogsaa paa en Maade for mig Afdød.Regine, som har Alderens Fortrin, en ogsaa paa en Maade mig Afdød.
Og saa blot eet Ord endnu – det kunde synes underligt, at jeg er den der siger det, men Herre Gud, alt i Forlovelsens Tid var jeg jo næsten en Olding i Sammenligning med Dig, jeg er ikke blevet yngre – tillad mig derfor dette formanende Ord. Du har vel selv dybt og klart og gudfrygtigt forstaaet Din Opgave: efter at have lidt hvad Du har lidt med mig er just den brave og fortræffelige Schlegel, han er just den Mand, hvem Du kan gjøre lykkelig, med hvem Du kan blive lykkelig, og det skal Du, der skal ikke være ikke saaen meget som en flygtig Stemnings Vaklen. Det er min Overbeviisning, at nu Øieblikket er der, da Du kan have Gavn af at læse disse kolde, lydløse Skrifttegn; min Stemme faaer Du ikke at høre. Du er ved Forholdet til mig vanskelig stillet; men en redelig Villie formaaer meget især da naar et saa smukt Vilkaar bydes som det der erer byd budet Dig ved et lykkeligt
Ægteskab med Schlegel. O, min Pige, det er i Grunden let at være en ung Pige, der uden i dybeste Forstand at forstaae Sagen, blot bruger – skal jeg sige: selvkjerligt, eller: grusomt, eller blot: ubetænksomt –tilføjet og igen slettet med blyant og blyantparenteser al sin Magt mod »den Grusomme«; det er tungt, at være den Grusomme, der af Omsorg og Kjerlighed maa være grusom; men viid det dog, skulde det fornødent gjøres, – hvad Gud forbyde – skulde det gjøres fornødent, jeg skal, med Guds Bistand, anden Gang blive grusommere, koldere end første Gang. Dog det vil ikke behøves, derom er jeg overbeviist. Lev da vel; lad det, til Dit Gavn, glæde Dig atter at høre det gjentaget, nu saa hør det da: ja, Du var den ElskedeEneste, den eneste Elskede, Du var meest elsket, da jeg maatteforl forlade Dig, om Du end noget bedrøvede mig ved Din Heftighed, der Intet kunde og Intet vilde forstaae, saa Grusomhed blev nødvendig; (og ønsker Du fremtidigen at vise mig Din Hengivenhed, saa beflit Dig paa Eet: aldrig at tvinge mig til, for Dit eget Bedstes Skyld, at maatte være grusom mod Dig, hvilket er en ubeskrivelig Qval for den, der altid har villet og vil Dig det saa vel som jeg vil.)parenteser tilføjet med blyant 



Hermed følger fra mig (S.K) en lille Foræring bestemt fortil Deres Kone



Afgjør nu selv, om De vil overrække hende Gaven eller ikkeom De troer at det vilde glæde hende og om det vilde være hende tjenligt – og hvis saa, hav saa den Godhed at overrække hende Gaven.om De anseer det. JegSelv kan jo dog ikke godt – med mindre hun selv forlanger det – forsvare at nærme mig hende mindst nu, da hun er Deres hvorfor jeg hell.heller ikke har benyttet Leiligheden, der gjennem en Række Aar stadigen har tilbudt sig maaskee været tilbudt, og dog har jeg en Formodning om, at et Par Ord fra mig og om mig paa behørig Afstand kunde være hende tjenlige. Men er dette ikke Deres Mening, maa jeg bede Dem at sende mig Pakken uaabnet tilbage.



Dette Skridt,Skridt har jeg villet gjøre hvortil jeg følte mig religieust forpligtet, har jeg villet gjøre; og skriftligt,– skriftlig fordi jeg fordi jeg maatte befrygte, at min marqueredekun Personlighed der vistnok engang har virket altfor stærkt atter kunde være for stærkt virkende og saaledes enten paa den ene eller paa den anden Maade forstyrrende. 






Der skal paa Bladet i hendes Exemplar staae: Frue R. Schlegel helliges dette lilleLille Skrift.



Dit Ægteskab med Schlegel har vel nu saaledes fæstnet sig, at jeg – Gud være lovet! –, uden Fare, tør vove – hvad jeg i Afskedens Øieblik saa gjerne vilde have gjort og naturligviis ogsaa havde gjort, hvis ikke Din dog noget hensynsløse Fortvivlelse havde tvunget migmig til (det tungsindigste og godmodigste MskMenneske) til af Kjerlighed at bruge Grusomhed – tør vove, hvad jeg bestandigt blot afventende Øieblikket har ønsket, fordi jeg bestandigt har følt mig i en Taknemlighedens Gjeld til Dig, og redeligt holdt hvad Du i Afskedens Time bad mig om »stundom at mindes Dig.«
Tak min indtagendeyndige Læremester.deno:s:v.og saa videre den hele Passus.


tak for din elskeligeUforstand, der blev min Underviisning, tak ogsaa for Din lidenskabelige Fortvivlelses Ubillighed mod mig: den blev mit Livs Afgjørelse.

tilføjet på langs i randen af papiret






Af det Følgende benyttes blot det Punktum: Ak,
i Lidelsens Tid har Du vel – dog som jeg haaber, uden at oprøre Dig mod Gud – o:s:v:og saa videre Saaledes er det min Villie, og saaledes har Du fortjent det, Du vor egen kjære lille R., Du som engangved ved Din Ynde fortryllede og ved Din Smerte for evig rørte den, hvem hverken Verdens Smiger ell.eller dens Modstand hidtil har bevæget. Kun to MskerMennesker beskjeftige mig paa den Maade: min afdøde Fader og saa – ogsaa en Afdød: vor egen kjere lille R.
Lev nu vel, ja lev vel; glem mig eller husk mig, gjør hvad Du vil i denne Henseende, hvad Du selv skjønner at være Dig og Dit Ægteskab tjenligst: men hverken jeg ell.eller Historien skal glemme Dig. Der vil for Dig bestandigt blive noget Uforklarligt i den hele Sag:Sag; find Dig deri, gruble ikke derover, Du udgrunder det dog alligevel ikke. Mig synes, mere kan en Pige ikke forlange end: et lykkeligt Ægteskab – og saa at have saa stor en Betydning for en Anden. 
Ønsker Du det, kunde det være Dig meget kjert, stundom  at tale med mig: saa ønsker jeg det ogsaa, naar Du da først oprigtigt for Gud har prøvet Dig selv, at Du tør det, og naar Du da er i fuldkomneste Forstaaelse med Schlegel desangaaende. Dette skriver jeg Dig til. Hvor uskyldig jeg end er, og i hvor høi Grad jeg end er mig min Hensigts Reenhed bevidst: det er dog nok muligt, at jeg ved min Personlighedpersonlighed overvældede Dig, da jeg første Gang nærmede mig til Dig; jeg skal vel vogte mig anden Gang. Der er – ja, hvorfor skulde jeg ikke tilstaae det – der er en Tilfredsstillelse i at have denne Personlighedens Magt; men Ansvaret bliver saa desto større. Nu derimod er der Stilhed omkring Dig; betænk dasaa gudfrygtigt Alt vel; vælg saa – men husk paa, Du bærer ogsaa Din Deel af Ansvaret.



Der begyndes umiddelbart med den Passus: Tak o:s:vog saa videre:
saa, men i samme Passus, det Punktum: Ak i Lidelsens  Tidførste o:s:vog saa videre:
saa, men i samme Passus, det Punktum: SaaledesDette er minsaa er er det min Villie, og saaledes har Du fortjent det, Du vor egen l. R.,R.. Du som engang ved Din Ynde o:s:vog saa videre:
saa, men i samme Passus, det Punktum: kun to MskerMennesker, beskjeftige mig saaledes, min afdøde Fader o:s:vog saa videre:



Lev nu vel, vær lykkelig; glem mig ell.eller husk mig, gjør i denne H.i denne Henseende hvad Du vil, hvad Du skjønner at være Dig selv tjenligst: men hverken jeg elleller. Historien skal glemme Dig; redeligt har jeg holdt hvad jeg lovede, da Du til Afskeed bad »at jeg stundom vilde mindes Dig«. 









Forunderligt i en vis Forstand, hvad jeg paa en Maade oplever med denne Pige. Da vi i sin Tid skiltes ad, var jeg dog nok, hvad jeg uforandret er, den Eneste, der eiede og eier Forklaringen af mit Forhold; jeg var den Eneste, der forstod at vurdere Pigens Værd; jeg var den Eneste, der overskuede Forholdet; den Eneste, der anede, at det vilde skee, som nu er skeet, hvad jeg tidt nok antydede. Og dog, den Gang var jeg »en Skurk, en nedrig Skurk«
o:s:v:og saa videre –
»hun vilde tage sin Død over Adskillelsen«. Og nu, nu er hun længst lykkeligt gift – og jeg aldeles uforandret. 
Imidlertid, Pigen havde et ganske ualmndl.ualmnindeligt Værd; jeg har i een Forstand total Uret og Skyld mod hende; høist uskyldig har hun lidt meget, saare meget for min SkyldF: nu, saa vil jeg ogsaa – naturligviisgjøre Eet kun med Deres Samtykke – gjøre Eet for hende, det Sidste, det Eneste – og naturligviis hvis hun selv ønsker det. Jeg kan, desto værre kun altfor let, give hende Forklaringen af hendes Forhold til mig, en Forklaring, der vil forskjønne hende hendes Forhold til Dem, jeg kan give hende en Forestilling om den Betydning, der tilkommer hende, og som vil vedvare og mindes efter hendes Dødom det Navns Udødelighed, som hun bærer.
En ung Pige kan for den Sags Skyldtilføjet på bl. [2v] være Elskeligheden selv, derhos i høi Grad begavet, – og dog gribe feil, naar hun føres ud i saa rædsomme Afgjørelser, ak som de, i hvilke hun maatte føres ved min Haand. Hendes Forhold til mig i den sidste Tid af Forlovelsen var et saadant MisgrebMisb, uden at hun dog væsentligen tabte noget i sin Elskelighed, skjøndt hun næsten, uden at forstaae det, arbeidede derpaa. – Naar saa nogen Tid er gaaet, og den samme Pige har faaet Tid til at samle sig, kan hun, ved hvad hun derpaa gjør (vedgjør, ved at forlove, saa gifte sig og just med Den og Den) vise, at hun ikke blot er den Elskelige og begavet, men tillige i høi Grad en fornuftig Pige; og hun kan saa ved det samme Skridt sikkre sig den anden Parts bestandige Taknemlighed. Dette er »hendes« Tilfælde i Forhold til mig ved at forenes med Dem. – Naar saa et  saadant Ægteskab har faaet Tid til at consolidere sig behørig, naar een og anden ydre Vanskelighed forresten er fjernet: saa kan det være Øieblikket, da det er Pligt – den kjereste – at lade Pigen forstaae, hendes Betydning, en Rigdom af en anden Art, der redeligt – af »Skurken« – er sammensparet for hende thi Eftertrykket af hele min Forfatter-Tilværelse skal falde og absolut falde paa hende: af Sorg over at maatte gjøre hende ulykkelig blev jeg Forfatter, af Sorg over at maatte gjøre hende ulykkelig har jeg som ForfForfatter. elsket næsten overmenneskelige Anstrængelser, og i Sandhedens Tjeneste søgt Farer, som Alle flye.hende. Ordentligviis vil en Kone være i det Tilfælde, at der kun indenfor hendes Ægteskab kan være Forskjellen mellem Dagligkjolen, som bruges til daglig Brug, og Høitidsdragten ved de enkelte høitidelige Leiligheder: denne overordentlige Pige vil deri være forskjellig fra det Almindelige, at hun foruden sit Ægteskabs Dagligkjole eier en kostbarere Pynt, Navnkundighedens og den historiske Betydnings Høitidsdragt, hvilket jeg Alt har i Beredskab for hende til efter hendes Død, med mindre Pigens Hjerte, maaskee til lidt Opreisning for saa mangen Krænkelse, ønsker strax at iføres den; thi det lader sig gjøre strax. – Naar saa Meddelelsendenne Meddelelse, der vil indeholde Forklaringen af mithendes Forhold til hende og hendes Betydning, er skeet, saa vil jeg bede hende at gjøre Sit for ataf glemme mig, og for ganske at kunne tilhøre Dem, forskjønnende Deres Liv. Hvad jeg oprindeligoprindelig, har lovet hende, og hidtil redelig holdt, om end forskjelligt alt i Forhold til somsom Omsorgen for hendes fremtidige Vel krævede det, det skal jeg fremdeles holde hende: at tænke paa hende. Dermed vil fra den Tidnu af Leiligheden til at faae mig at see saablive hende saa godt som ganske blive hende negtet. Gud velsigne hende! I dette Liv vil hun tilhøre Dem; i Historien vil hun gaae ved min Side; i Evigheden vil det jo ikke kunne forstyrre Dem, at hun ogsaa elsker mig, der allerede den Dag jeg forlovedes med hende, var en Olding og 1000 Aar for gammel til egentligenat at kunne elske en Pige, hvad jeg forinden burde have forstaaet, og hvad jeg nu kun altfor ypperligt forstaaer, nu den Sag længst har gjort mig endnu et Par tusind Aar ældre.skrevet på langs i randen af papiret 
Svar nu: samtykker De deri; svar nu:  ønsker hun det. Hvis saa, var det vel bedst, at det skete skriftligt. 
Og at jeg intimerer skriftligt er fordi jeg ønskede at give baade Dem og hende fuld Ro og Upaavirkethed. Min desto værre altfor marquerede personlige Nærværelse, kunde muligen paa den ene Maade ell.eller paa den anden Maade forstyrre baade Dem og hende, bevæge til Noget, som dog ikke ønskes, elleller. afholde fra Noget, som dog maaskee ønskes. Derfor har jeg heller ikke til personlig Tilnærmelse benyttet Leiligheden, der rigeligt har tilbudt sig, maaskee været tilbudt. 



Altsaa. Er det Deres MeningEr det Deres Mening DeMener De, at det kunde glæde hende; Er det Deres Meningmener De, at det kan være hende tjenligt; mener De, at det kunde bidrage til at forskjønne Deres ægteskabelige Samliv,  om hun fik en mildere ɔ:det vil sige i en anden Forstand en strengereomgivet af slettede blyantparenteser Forklaring afForklaring, sit Forhold til mig: saa er jeg nu ikke utilbøielig til at gjøre, hvad jeg kun altfor let kan gjøre.
Hvis Deres Svar herpaa er nei, saa er jod dermed den Sag afgjort. 
Svarer De ja, saa maa jeg forud gjøre et Par Betingelser, for det Tilfældes Skyld at De ikke selv skulde finde Dem foranlediget dertiltil. Skal Udvexlingen mellem os skee skriftligt, da betinger jeg mig, at intet Brev fra mig kommer hende tilhænde, uden at være læst af Dem; ligesomog at jeg intet Brev fra hende vil læse, med mindre det har Deres Paategning, at være læst af Dem. Skal Udvexlingen skee mundtligt, da betinger jeg mig, at De er tilstede ved enhver Samtale. 
Maaskee – hvo veed det! – maaskee bliverer dette den første, den sidste Gang jeg saaledes kommer til at underholde mig med Dem, jeg benytter derfor denne Leilighed til at bevidne Dem min særdeles Høiagtelse; Jeg er paa en Maade i Gjeld til Dem; den Lykke der forenede Dem med hende, denne Deres Lykke var mod mig en sand Velgjerning – jeg har saa meget desto mere Grund til at undertegne migDet vilde smerte mig at døe, uden at have fundet Leilighed dertil.



med særdeles Høiagtelse
Deres ærbødige


jeg vilde forpaa ingen M ingen Priis lade Leiligheden ubenyttet, da jeg paa en Maade føler mig i en Gjeld til Dem.skrevet på langs i randen af papiret




P.S.Post Scriptum Da jeg muligen tiltræder en lille Reise til Udlandet, ønskede jeg gjerne Svaret hurtigt.tiløjet i randen af papiret






Den Lykkesamme, der forenede Dem med en Pige, som poetice fortjener at kaldes Regina, denne Deresden samme Lykke var mod mig en sand Velgjerning. Hvor skjønt ogsaa for hende! Og forresten hvad kan en PigeHvad kan saa en Pige forlange mere: De gjør hende lykkelig i Livet – jeg skal sørge for hendes Udødelighed.



Dette Brev maa hun for ingen Priis læse. Skulde hun gjøre Paastand derpaa, da siig hende, at hun, hvis hun læser det, for første Gang i sit Liv eglegentlig. bedrøver mig,mig. der er

med særdeles Høiagtelse
Deres ærbødige

S.K.











Højstærede!







Indlagte Brev er fra mig (S. Kierkegaard) til Dem. 
Det angaaer den Pige, med hvem jeg engang havde den Ære at være forlovet, og med hvem jeg frasiden den Dag, Forlovelsenforlovelsen hævedes, aldrig har vexlet og aldrig har villet vexle eet Ord. 
Det er nu overladt til Dem selv, om De vil aabne dette Brev eller ikke; men for Alt raadfør Dem ikke med hende desangaaende, betænk selv først Sagen, førend De taler til hende desangaaende;skrevet i randen af papiret og læg Dem ogsaa dette vel paa Sinde, jeg tilskynder Dem ikke til at aabne Brevet.ei heller tilskynder jeg Dem dertil. 
For det Tilfældes Skyld, at De beslutter Dem tiltil, ikke at aabne det, blot Eet endnu. Jeg mener med dette Skridt hvortil jeg religieust er blevet bestemmet, at have gjort det Eneste og det Yderligste, hvortiljeg kan være jeg kan være forpligtet mod hendetilføjet i randen af papiret, og altsaa dermed, at have indfriet mit seneretilføjet i randen af papiret Ansvar, »at man skal forliges med sin Modstander, medens man erv med ham paa Veien.«baade her og hisset for enhver selv den længste Fremtid i dette Liv. 
Men at jeg intimerertilføjet øverst på papiret skriftligt er fordi jeg ønskede at give baade Dem og hende fuld Ro og Upaavirkethed. Min personlige Nærværelse – der, hvad jegtilføjet øverst på papiret senere har fattet en Formodning omerkjendt, maaskee den første Gang jeg nærmede mig hende, har virket for stærkt, og, udensandeligen uden at jeg har brugt nogen Overtalelse, bevæget hende til et Skridt, hun maaskee ikke havde gjort, hvis jeg skriftligt havde henvendt mig til hende – kunde muligtmaaskee atter forstyrre paa den ene eller paa den anden Maade baade Dem og hende, bevæge tilDem Noget, som dogikke ikke ønskes, ell.eller afholde fraDem Noget, som dogik maaskee ønskes. Derfor har jeg heller ikke til personlig Tilnærmelse benyttet Leiligheden, der rigeligt har tilbudt sig, maaskee været tilbudt.
Det vilde have smertet migog ængstet, det vilde have bedrøvet min Aand, om jeg skulde være død uden at finde Leiligheden til dette Skridt, hvorfor ogsaa hvad der ubetinget beskæftiger mig er, at jeg har gjort Skridtet som jeg nu har gjort,gjort det, et Skridt, hvortil jeg bestandig har erkjendt mig forpligtet, medens jeg naturligviis fra det Øieblik hun blev Deres, har forstaaet, at De, hvis der skulde gjøres Noget,De ogsaa af mig bør behandles som Instantsen, hvilken hun, ved at blive Deres Hustru, selv har underlagt sig og forsaavidt ogsaa min Sag med hende.hvis Følge væsentligen er mig det Ligegyldige, hvorimod det ubetinget beskæftiger mig, at jeg har gjort det 
Jeg har den Ære o:s:vog saa videre: 



Deres


ærb.
ærbødige








Indlagte Brev er fra mig (S. Kierkegaard) til Dem. 
Det angaaer den Pige, med hvem jeg engang havde den Ære at være forlovet, og med hvem jeg fra den Dag, Forlovelsen hævedes, aldrig har vexlet og aldrig har villet vexle et Ord. 
Det er nu overladt til Dem selv, om De vil aabne dette Brev eller ikke; men for Alt betænk selv først Sagen vel, førend De taler til hende desangaaendederom; og læg Dem ogsaa dette vel paa Sinde: jeg tilskynder Dem ikke til at aabne det.







Kunde Du ønske det, vilde det være Dig kjert atstundom tale med mig: jeg ønsker det ogsaa, naar Du da oprigtigt for Gud har prøvet Dig selv, at Du tør det, og naar Du da er i den fuldkomneste Forstaaelse med Schlegel desangaaende.
Jeg har ikke villet tale til Dig; thi jeg har hvor uskyldig jeg end er maaskee doghar dog maaskee engang overvældet Dig. Jeg skal vel vogte mig anden Gang. Derfor skriver jeg. Du kan nu i al Stilhed overveieSa Sagen med Gud, Dig selv og Schlegel. Betænk Dig vel.
Min Skyld erden, betegnet med et Ord, som jeg ofte brugte »at jeg rev Dig med ud paa Strømmen«, hvad jeg ofte nok bad Dig at tilgive. Din Skyld er, at Du i den sidste Tid efter at jeg havde hævet Forlovelsen og bedet om Din Tilgivelse lidenskabelig fortvivlet Intet kunde ell.eller Intet vilde forstaae, og tvang mig til at bruge Grusomhed, hvad dog maaskee var grusomst mod mig selv. Imidlertid er min Skyld saa stor, at Din sammenlignet dermed er ingen.
Da Du ikke kunde blive min, var det mit eneste Ønske, at Du skulde gifte Dig og med Schlegel. Det har Du gjort: tak, o tak derfor.
Hvad Du i Afskedens Øieblik bad »at jeg stundom vilde mindes Dig« det har jeg redeligt holdt vistnok efter en langt større Maalestok end Du nogensinde har tænkt.
Da jeg blev forlovet med Dig, var jeg allerede som en Olding jeg er ikke blevet yngre. Det er der maaskee Ingen der forstaaer, som Du gjør det. Det beroer nu paa, om Du kan gjøre dette forstaaeligt for Schlegel.
Men tale til Dig vil jeg, som sagt, ikke, førend jeg først har skrevet; thi Du skal have Ro og Stilhed.
Vil Du hellere skriftligt taleer med mig, saa er jeg ogsaa villig dertil. Er der Noget, Du kunde ønske, Noget som Du mener vilde forskjønne Dit Liv – naar det da, efter mit Begreb er Dig tjenligt – o, tilgiv, at jeg taler saaledes, jeg er jo dog den Ældste –
ogvær forvisset naar det da staaer i min Magt: vær forvisset jeg vil prise mig lykkelig ved at opfylde det.
Din Faders Død har gjort et stærkt Indtryk paa mig; nogetNog Andet, jeg ogsaa har for Øie, har virket afgjørende: og jeg har besluttet mig til at gjøre, hvad jeg saa gjerne har villet, men af Omsorg for Dig ikke har turdet, hvad jeghvad egl.egentlig ikke havde troet vilde være sket før i min Dødsstund. Dog der kunde jo ogsaa være noget dadelværdigt Grusomt i saa længe at forholde Dig, hvad dog muligt vil glæde Dig. 
I ethvert Faldskrevet delvis på langs i randen af papiret vil Du, for en bedre Verdens Skyld, erindre, at jeg nu ogsaaviser har gjort dette Skridt, medens Du –Du, vistnok aldeles uden at vide hvad Du gjorde – ved mod mig at bruge en religieus Besværgelse (uden at binde Dig selv)Besværgelse, uden at binde Dig selv, har forvirret Tilværelsen efter en Maalestok, saa  der rigelig kunde behøves en Gigant, for at bringe paa det Punkt lidt Mening tilveie. Af den Grund agter jeg ogsaa, hvis Du ønsker at tale med mig, ret alvorligt at sætte Dig i Rette, thi Du har dog engang ved Din Lidenskabelighed overskredet en vis Grændse.







Der er Tid til at tietale, og der


er Tid til at tie.






At jeg var grusom, det er sandt; at jeg, ikke just for min Dyds Skyld menende mig forpligtet i et høiere Forhold, af Kjerlighed maatte være det, er vist; at Du har lidt ubeskriveligt, forstaaer jeg; at jeg dog alligevelnok har lidt meest, troerdet og veed jeg. Nok herom. 
Dit Ægteskab med Schlegel har vel nu fæstnet sig saaledes, at jeg, Gud være lovet, endeligentør tør vove, hvad jeg vovernu. I Afskedens Time, o hvor gjerne havde jeg ikke villet gjøre detTime havde jeg, o saa gjerne, villet gjort det, havde naturligviis ogsaa gjort det, hvis ikke Din dog noget hensynsløse Fortvivlelse havde tvunget mig til at bruge Grusomhed. Fra den Tid har jeg bestandigt, blot afventende Øieblikkethvor jeg kunde og turde, ønsket at turde vove det, fordi jeg bestandigt har følt mig i en Taknemlighedens Gjeld til Dig, og redeligt holdt hvad Du til Afskeed bad mig om »stundom at mindes Dig« En tidlang har jeg troet at burde bevare Tausheden til min Død, men da har jeg igjen forstaaet, at det dog paa en anden Maade maaskee var grusomt, saa længe at forholde Dig, hvad dog muligt kunde glæde – Gud give blot, at det er Dig tjenligt.
Nu vover jeg det.
Tak







Din Faders Død har omstemt og bestemmetbestemmet og omstemtbestemmet og omstemmet mig; jeg havde tænkt det anderledes, at min Døds Nærmelse skulde være blevet Anledningen til et første og sidste Ord, med mindre Du selv maatteskulde have forlangt det før.


Grusom var jeg, det er sandt; hvorfor? ja, det veedDu ikke.

Grusom var jeg, det er sandt; at jeg var det af Kjerlighed, er vist


Grusom var jeg, det er sandt; at jeg var det af Kjerlighed, det er vist




Tiet har jeg, det er vistsandt; kun Gud veed, hvad jeg har lidt – give Gud, at jeg ikke, selv nu, taler dog for tidligt!




Tiet har jeg, det er sandt; kun Gud veed, hvad jeg har lidt – give Gud, at jeg ikke selv nu taler dog for tidligt.


Tiet har jeg, det er sandt; at jeg af Kjerlighed har tiet er vist – give Gud, at jeg ikke taler for tidligt.




Gifte mig kunde jeg ikkeGifte kunde jeg mig ikke; selv om Du endnu var friledig, jeg kunde det ikke.
Imidlertid, Du har elsket mig som jeg Dig; jeg skylder Dig meget – og Du er nu gift: vel, jeg byder Dig, anden Gang, hvad jeg kan og tør byde Dig: Forligelse.hvad jeg kan og tør byde Dig: mit Venskab.min Kjerlighed det vil sige et Venskabs.
Jeg gjørlinjeskift angivet i randen af papiret med ordeneNy Udgang det skriftligt, for ikke at overraske eller overvælde Dig. MinDig; min Personlighed har maaskee eengang virket for stærkt; den skal det ikke anden Gang. MenBetænk overvei for Gud i Himlens Skyld alvorligtat om Du tør indlade Dig derpaa, og i saa Fald om Du strax vil tale med mig, eller først vexle nogle Breve.med mig.derpaa.
Er Dit Svar: nei – nu, saa vilde Du, for en bedre Verdens Skyld, erindre, at jeg har gjort ogsaa dette Skridt.






Din Dig, i ethvert Tilfælde, som fra første
af saa indtil dette Sidste,det Sidste,
oprigtigt og ganske hengivne

S. K.





Din Faders Dødslettet med blyant og indrammet af blyantparenteser har gjort et dybt Indtryk ogpaa den derved besluttet mig til at handle paa et Punkt, hvor jeg ikke havde troet at skulle handle før i min Døds Øieblik, med mindre Du skulde have forlangt det før, eller noget ydre Forhold.





verte









P: S:
Post Scriptum


indrammet af blyantparenteser



Egentligen havde jeg ventet, at Du skulde have gjort dette Skridt. Naar man i den Grad har ubetinget Ret som fEfor Exempel Din Afdøde Fader mod mig,mig, saa veed jeg godt, hvo der har at gjøre det første Skridt: det er aldrig faldet mig ind at tvivle; og jeg har i sin Tid gjort det. Med Dig er Sagen noget anderledes.







Din Faders Død har omstemt og bestemmet mig; jeg havde tænkt det anderledes, at min Døds Nærmelse skulde være blevet Anledningen til et første og sidste Ord, med mindre Du selv maatte have forlangt det før. men······ redeligt har jeg holdt hvad Du til Afskeed bad: at jeg stundom vilde mindes Dig.









Grusom var jeg, det er sandt; hvorfor? ja, det veed Du ikke.
Tiet har jeg, det er vist; kun Gud veed, hvad jeg har lidt – give Gud, at jeg ikke, selv nu, taler dog for tidligt!
Gifte mig kunde jeg ikke; selv om Du endnu var fri, jeg kunde det ikke.
Imidlertid, Du har elsket mig, som jeg Dig; jeg skylder Dig meget – og Du er nu gift: vel, jeg byder Dig, anden Gang, hvad jeg kan og tør og bør byde Dig: Forligelse.
Jeg gjør det skriftligt, for ikke at overraske eller overvælde Dig. Min Personlighed har maaskee eengang virket for stærkt; det skal ikke skee anden Gang. Men overvei for Gud i Himlens Skyld alvorligt, om Du tør indlade Dig derpaa, og i saa Fald om Du strax vil tale med mig, eller først vexle nogle Breve.
Er Dit Svar: nei – nu, saa vilde Du, for en bedre Verdens Skyld, erindre, at jeg har gjort ogsaa dette Skridt.






Din Dig, i ethvert Tilfælde, som fra først afførst afi følgende linje
saa indtil dette Sidste,det Sidste,
oprigtigt og ganske hengivne

S. K.









Dette Skridt var foranlediget af det Indtryk Etatsraad Olsens Død havde gjort paa mig. Brevet var af 19 Novb. 49.



Brevet til Schlegel lød saaledes:
Høistærede.
Indlagte Brev er fra mig (S. Kierkegaard) til – Deres Kone.
Afgjør nu selv, om De vil overrække hende det eller ikke. Jeg kan jo dog ikke godt forsvare at nærme mig hende, mindst nu, da hun er Deres, hvorfor jeg heller aldrig har benyttet Leiligheden, der gjennem en Række Aar har tilbudet sig, maaskee været tilbudt.
Min Mening er, at en lille Oplysning betræffende hendes Forhold til mig nu kunde være hende tjenligtjenligt. Er dette ikke Deres Mening, maa jeg bede Dem sende mig Brevet uaabnet tilbage.
Jeg har den Ære o:s:vog saa videre: 

S.K.




Jeg modtog saa en moraliserende Indignations-Skrivelse fra Høistærede, og Brevet til hende uaabnet tilbage.



Brevet til hende lød saaledes:
GrusomAt jeg var gr var jeg, det er sandt; hvorfor? ja, det veed Du ikke.
Tiet har jeg, det er vist: kun Gud veed, hvad jeg har lidt; give Gud, at jeg, selv nu, ikke taler dog for tidligt.
Gifte mig kunde jeg ikke; selv om Du endnu  var fri, jeg kunde det ikke.
Imidlertid Du har elsket mig, som jeg Dig; jeg skylder Dig meget – og Du er jo nu gift: vel, jeg byder, anden Gang, hvad jeg kan og tør og bør byde: Forligelse. Men overvei for Gud i Himlens Skyld alvorligt, om Du tør indlade Dig derpaa, og i saa Fald om Du strax vil tale med mig eller først vexle nogle Breve.
Er Dit Svar: nei, saa vilde Du maaskee, for en bedre Verdens Skyld, erindre, at jeg har gjort ogsaa dette Skridt.
Din Dig, isom fra ethvert Tilfælde,
som fra først af saa indtil
dette Sidste, oprigtigt
og ganske hengivne

S.K.















Hvilken Dato det var jeg hævede Forlovelsen, veed jeg ikke; men jeg har paa dette Papir, som er fra Novb: 49, optegnet de nærmest omkring liggende Fakta, jeg erindrer, hvis Datoer jeg har udfundet ved at gjennemlæse »Fædrelandet« for den Tid.







11te ell. 18de October.





3110


18411031




Den Dag det sketetilføjet, gaves om Aftenen i Theateret: den hvide Dame, og der var jeg for at søge En, jeg skulde tale med. 
Søndagen d. 17 Oct. prædikede Mynster. 


Torsdag d. 21 opførtes Kean, hvor Printzlau gav Gjesterolle, og der var jeg i Theateret. 


mit første Brev fra Berlin er af 31 Oct.









Min Villie er uforandret, at efter min Død skulle Skrifterne dediceres hende og min afdøde Fader. Hun skal tilhøre Historien. 




S. K.




Et sidste Skridt »Hende« betræffende.







cfr.conferjævnfør Journalen



Novbr. 49.
NB14
p. 65Notesbog 14, pagina (side) 65.