RheinwaldRepertorium 17d Bind



p.paginaside 113 »Quaestionum scholasticarum specimen 1, quo doctorum scholasticorum placita de gratia et merito examinavitF.G. Rettberg. Gottingae 36. 4to. Scholastikerne vare Semipelagianere, ihvorvel forskjellige fra Cassian, idet de lærte, at den gudd.guddommelige Naade begyndte Værket (Cassian omvendt.), men fordelte Fornyelsens Værk saa temelig lige mell.mellem Gud og MskMennesket; medens Augustinus alene tilskrev Gud Alt; Pelagius Msk.Mennesket Det Ubibelske i dens Lære laae nu deri, at det kaldte denne MsksMenneskets Andeel ikke blot Frihed; men ogsaa Fortjeneste. Opgaven for Scholast:Scholastikerne bestod i at forene Fortjeneste og Naade. Naaden maatte nu dels være gratis data, deels gratum faciens og Fortjenesten deels meritum de congruocogruo, deels de condigno. Nu var Frelsens-Process følgende: 1) gratia gratis data 2) meritum de congruo 3) gratia gratum faciens 4) m:metrium de condigno.
















Alexandrinernes Lære om διϰαιοσυνη σωτηϱιος som den hvor Guds Retfærdighed med indeslutter Naaden, hvor Befrielse fra Synd og fra Straf falde sammen i Eet. – (samme Bind p.paginaside 105 linlinie 13 fr:fra n:neden)
Beneckeder BriefPauli an die RömerHeidelberg18311832. – 














Forelæsninger over Indledning til






speculativ Dogmatik



af


Marthensen.


Vinter Semestret. 37 & 38.



1ste Foredrag.
d. 15 Nov.
En tidligere Tid (Middelalderen) fordrede at Theologen qua Theolog skulde være Philosoph; Philosophen qua Philosoph Theolog. Senere adskilte. Nu igjen forenede. – spec.speculativD.Dogmatik er christelig Metaphysik – den egl.egentlig centrale Viden, Skuen af Guds Dybder – de andre theologiske Standpunkter ere peripheriske. – den er Theologie par excellence. den er Eenhed af Speculation og Tradition – den er Troens høieste Bevidsthed – den er Theologiens levende Begreb. –
Er den mulig? Dette vises foreløbigt negativt de andre Standpunkter tilfredsstille ikke:
a) det bibelsk-kirkelige. (Protestanter og Katholiker) ende i en Cirkel. Man skal troe Kirken ell.eller Skriften for Inspirationens Skyld; og Inspirationen skal man tro for Skriften ell.eller Kirkens Skyld. – tilsidst provoceres til testimonium sp.spiritus sancti; men dette Beviis bliver reent personligt og det Positive i dette Standpunkt ender i reent Subjektivitæt.
b.) Troes-Standpunktet. (det bliver sig strax denne Vanskelighed bevidst istedetfor det foregaaende gaaer ud fra det Positive stoler trygt derpaa indtil det reduceres til Subjectivitæt.) lider af samme Feil
c) den vulgaire Rationalisme. nægter al objektiv Viden. Kritik der reinen Vernunft.
Indvendinger mod speculativ D.Dogmatik gjøres fra disse tre Standpunkter:
a) Χstd.Christendommen er positiv historisk. mangler Aanden.
b.) Χstd.Christendommen er Troes og Hjertets og Livets Sag
c.) den mskligemenneskelige Viden er reen subjektiv.



mangler: Fader og Søn




(Marheinecke).












2det Foredrag.
d. 17 Nov. 37.
a). Χstd.Christendommen er positiv historisk. den maa fastholdesalt som saadan. Sandheden alterneres derved at Erkjendelsen træder til. Der møder os her det samme Spørgsmaal som i den egl.egentlige Philosophie behandles under den Titel om Forhold mell.mellem det Subjektive og Objektive. – det er Spørgsmaalet om Sandheden holder sig aldeles indifferent til det erkjendende Subjektet. Uden Lyset vilde Øiet ikke være; men ogsaa uden Øiet vilde Lyset ikke være. Man anerkjender at det Gode kun er forsaavidt man gjørerkjen det; men saaledes er ogsaa Sandheden kun forsaavidt man erkjender den. (Baader). En ikke erkjendt Gud vilde ingen Gud være. Det erkjendes ogsaa for en Deel paa dette Standpunkt saa vel i Læren om Himeriges-Rige – som jo og deri at dette Standpunkt ikke blot fordrer ΧstiChristi punktuelle Tilværelse engang i Tiden; men ogsaa at »han fødes i enhver Troendes Hjerte«; hvorved fordres hans Ubiquitæt i Kirken. Men denne ΧstiChristi ideelle TilstædeværelseTilstædeværelse, mener man gjelder blot om Troen – ikke om Erkjendelsen, med H. t:Hensyn til hvilken man holder sig indifferent. –
Anm:Anmærkning Det er denne Forskjel mell.mellem Opfattelsen af Objektet, der ligger til Grund for Adskillelsen mell.mellem Katholiker og Protestanter. Objektet er det Samme (Troes Artikler etcetcetera) men den ene gjør Alt for at holde Objektet udenfor SubjektetIndividet. (Inspiration – Pave); den anden vil trænge ind deri. –
Men derved gaaer denne Indvending over til det andet Standpunkt
b) Χstd.Christendommen er Troes og Hjertets Sag. ikke Erkjendelsens Sag. Dette Standpunkt forholder sig negativt mod Dogmet – fEfor Exempel Treenighed – Nadverens Sacramente – Unionen er egl.egentlig udgaaet fra en saadan Indiffrentisme. – Dette Standpunkt faaer derfor en uendelig Mangfoldighed af Nüancer.
c). Msk.Menneskets hele Verden er kun endelig. I Grunden en Modsigelse; thi Uendeligheden er Endelighedens Grændse, og jeg maa altsaa vide noget om Uendelighed.



En Forskole.



En Phænomenologie.–. (saaledes kalder Rosenkrants Daubs sidste Skrift: die Selbstsucht etc.etcetera)
Prothagoras »Alt er Msk.sMenneskets Maal«. –



(Hegel. ogsaa Oedip.).






»med det Maal I maale, skal Eder igjen maales«.










3die Foredrag.
d. 22 Nov.
Phænomenologie er altsaa Fremstilling af den videnskabelige Udvikling forsaavidt Selvbevidstheden er dens Maal. Forholdet mell.mellem Subjekt og Objekt, men Objektet her er ΧstusChristus. Nu kunde man vel her fra Troens Standpunkt sige: ja ΧstusChristus er Maalet, hvortil Alt tenderer (her er den absolute Identitæt af Aabenbaring og Selvbevidsthed.) Men denne ΧstusChristus maa dog igjen optages, oversættes i os. Her møder strax Vanskelighed: hvilkenhvi··en er den absolute Χst.Christus, ligesom Kunsten giver os forskjellige Billeder af ΧstusChristus, saaledes ogsaa Erkjendelsen. Her ligger jo ogsaa Differentsen mellem  Katholiker og Protestanter. De ere enige om det egl.egentlig factiske, om Troes-Artiklerne, ogsaa om tredie om »Aanden«, naar den kun behandles som den tredie Person i Gudd.Guddommen; men saasnart Spørgsmaalet bliver om Tilegnelsen divergere dedet, men Aanden er jo netop det subjektive Princip, hvorved det Objektive oversættes i dendet concrete Bevidsthed – det Samme viser sig ogsaa i det Mindre, en ΧstusChristus for Anselms Aand er forskjellig fra en Böhmes. (den første mere blot historisk; den anden langt ideellere; langt mere opfattet i sin uendelige historiske og ideelle Ubiquitet.).
En theologisk Phænomenologie er altsaa Udvikling af den theologiskedogm Viden, forsaavidt Selvbevidstheden er dens Maal.
(Phænomenologie kunde ogsaa tages i en vidtløftigere Forstand og omfatte hele Historien, da det ikke blot er den intellectuelle; men ogsaa den sædelige Bevidsthed fEfor Exempel der gjør sig gjeldende. Hegel kaldte sin første Udgave af Phænomenologien sin første Verdens Omsegling. – senere har han dog alene holdt sig til videnskabelige Bevidsthed.)
den er ikke Khistorie, der udvikler den chr Friheds concrete Fremtrædelser, ikke Dogmehistorie, der beskjæftiger sig med Indholdet selv; ikke Symbolik, der udvikler Controverserne, uagtet begge sidste basere sig paa den.



Quicquid cognoscitur cognoscitur per modum cognoscentis.



(Deraf Betydningen af de forskjellige religieuse Standpunkter, SelvbevidsthedensStadier nødvendige Stadier. – Betydningen af Accomodation – Antropomorphismer. Antropomorphismen har i Grunden samme Dialektik som den theologiske Phænomenologie. Til  enhver Antropomorphisme svarer en Theomorphisme.)
Daubs sidste Skrift udvikler fornemlig Supranaturalisme og Rationalisme og Pietisme.





Phænomenologie





1ste Stadium.
den apostoliske K.Kirke, hvor Tro og Troens Gjenstand falde sammen, dens paradisiske Tilstand. – Dog paa det følgendeStandpunkt af Udviklingstrin som paa ethvert senere have vi kun ΧstusChristus reflecteret gjenem deres Apostlenes Selvbevidsthed i vor. Nu opkommer der Tvivl om man ogsaa har den rigtig, og det eneste Middel man har til at sikkre sig, er, da Skriften paa dette Standpunkt, som underkastet Fortolkning, er utilstrækkelig, en levende uafbrudt Communication med den apostoliske Kirke, der i ethvert Øieblik umiddelbart og reflexionsfrit kan besvare ethvert Spørgsmaal:

det er den katholske Kirke

Men nu opkommer der Tvivl om Kirken virkelig har Objektet (Reformation) og jo mere Kirken udvikler Bestemmelserne om KirkenKirk···, desto mere fjerner den sig fra sit Objekt.



2det Stadium
Reformationen, som kommer under Veier med, at Kirken ikke har Objektet. Da nu hiin levende Communication er afbrudt saa bliver det naturligt at tye tilbage til det Oprindelige. – Bibelen – Men hvorledes skal den fortolkes? af sig selv svarer Reformatorerne og glemme at de selv bragte et heelt dogmatisk System med dem, og at de saaledes bevæge sig i en Cirkel Troen faaes  af Bibelen og Bibelen skal fortolkes af Troen som faaes af Bibelen; og at saaledes Døren er aabnet for enhver Fortolkning, og saaledes involverer Reformationen Rationalismen. –
Forsøget med det apostoliske Symbolum hjælper ikke, da man om man end kunde tilveiebringe en historisk Vished, der vilde vise sig en Mangfoldighed af Fortolkninger, og man saaledes kunkom tilbage foran den historiske Adskillelse.



3die Stadium.



ΧstdommenChristendommen søges i Selvbevidstheden.




a

(Baader.)



b

(Baader.)



c

Jeg formoder at det skeer derved, at Kirken kommer til at reflectere over sig selv og derved taber, som det altid skeer foreløbigt ved enhver Reflexion, sit Objekt.

K.




d

Bibelen maa fortolkes og ethvert Fortolknings-Princip har en Forudsætning. Erdmann.











4 ForedragFore·rag.
d. 24. Nov.
Man vil søge Sandheden i gjenem et objektivtobjet Medium; men i sig selv ved en uendelig Ingreß, det er egl.egentlig en fuldstændig Udførelse af det gl.gamle protestantiske testimonium sp. s.spiritus sancti Dette er den uendelige Subjektivitæt og beroer paa at Sandheden er ikke blot subjectiv; men ogsaa objektiv, ell.eller i det dogmatiske Sprog: der er ikke blot Fader og Søn; men ogsaa Aand. Aanden har vi i sin første Skikkelse i den apostoliske Inspiration (hvorved er det Mærkelige at medens Sandheden var blot objektiv for Apostlene, var, saa at sige, palpabel, forstode de den ikke; men først da den ved Aanden var subjektivt oversat i Bevidstheden – Daub – Grundtvig.) senere var den i Inspirationen i Kirken i Paven, i Concilier, etcetcetera; men indskrænket til Individualiteter og kun for en Tid tilstæde  Endelig møder den os i testimonium sp. s.spiritus sancti, men dette antog Charakteren af et privat personligt Beviis. Det er altsaa Positioner af samme speculative Tanke, kun indtoge de enet gal Stilling til Ideen. (I Middelalderen havde Kirken ikke Aand; men Geistlighed. Daub.). I ProtestantismenProstetantismen antog den en tilfældig personlig Charakter. Den speculative Dogmatik afskjærer derfor ikke Traaden, tvertimod anerkjender den fuldkommen Nødvendigheden af de foregaaende Stadier, og giver det egl.egentlig Begreb af Tradition.
Methoden.
Gjenem Indholdets egen Dialektik.
Man maa ikke sige at et Standpunkt indeholder noget Sandt og Noget Falsk; thi ethvert relativt Standpunkt er Sandtsandt i det Samme som det er falsk, det indeholder sig selv og sin Modsætning, er en Janus Bifrons. –





Det er det tredie Stadium, der egl.egentlig vil blive Gjenstand for disse Forelæsninger og man maa derfor gjenemgaae alle Selvbevidsthedens Facer.






a

Dogmatiken antog derfor et ganske andet Forhold i Katholicismen end i Protestantismen, der var flere Dogmatikere ligesom der var flere Paver og dog kun eet Papat altsaa per successionem (Daub) i Protestantismen havde ethvert nyt System en ny Horizont.











5te Foredrag.
d. 29 Nov.


Kant.


Cartesius †1650 han sagde cogito ergo sum og de omnibus dubitandum est og afgav derved Principet for den nyere protestantiske Subjectivitæt. Ved sin sidste Sætning de omnibus dubitandum est gav han egl.egentlig Løsnet, thi hermed betegnede han ingenlunde en Tvivlen om Dette ell.eller Hiint men om Alt, Alt skulde rokkes, ikke for at forblive i denne fluctuerende Tilstand; men for at paa den Maade det til syvende og sidst Visse maatte blive tilbage som saadant blev nu cogito ergo sum som den absolute Identitæt af Tænken og Væren.

cogito ergo sum.

dette ergo maa ikke være conclusivt; thi da vilde den Sætning være en ufuldendt Slutning, der manglede sin Oversætning omne quod cogitat est; ego cogito; ergo sum; denne Sætning vilde da blive en ny Forudsætning og som saadan alligevel reduceres paa den sidste, ergo er copulativ jeg tænker og er som tænkende. Dette er den eneste Vished jeg beholder tilbage, medens ved enhver anden Tænkning Gjenstanden kan blive udenfor for mig, saa er derimod den Tænkning, hvorved jeg tænker mig selv absolut identisk med min egen Væren.
Det er hell.heller ikke et empirisk »cogito« i Analogie med jeg føler, jeg gaaer etcetcetera; thi det vilde da hell.heller ikke afgive et speculativt Princip.
Denne SætningDette Princip er vel ikke meget indholdsriig; – ; thi tilsidst bliver der jo ikke andet tilbage end den rene, almdl.almindelig tænkende Subjektivitæt; men det indeholder Spiren til et heelt Systemnyt, og det første Moment i den Livsanskuelse, der istedetfor Tradition og Auctoritæt sætter FrihedS og Selvbevidsthed. Denne Sætning har derfor samme Dialektik som den at Alt er Msk.Menneske Maal.  Den vil Intet optage i sig uden hvad der falder sammen med dens egenegens Selvbevidstheds Bestemmelser. Men derved staaer den Fare for at afslutte sig i den blotte Tænken paa det cogito ergo sum og derved at tabe Objektet. dette Princip kan yttre sig forskjelligt i fEfor Exempel en Spiritualisme fEfor Exempel hos Kant og Fichte; i grov Materialisme; i Mysticisme fEfor Exempel hos Jacob Böhme kort sagt, det kan bevæge sig mellem Faustisk Hoffærdighed og Guds Børns frie Tænkning.





Den engelske Philosophie.


Baco Werulam. Det kunde synes underligt, at den nyere Philosophie i Engelland, der naturligviis ogsaa var væsentlig berørt af den nyere Subjectivitæts-Retning, kunde saa meget gaae ind paa Empirie. Men det var ogsaa en Følge der af; thi Msk.Mennesket vilde ligesom see med egne Øine, høre med egne Øren, altsaa ogsaa en Modsætning til Tradition.
Locke gjorde nu, og derved repræsenterende det ægte protestantiske Princip, Tænkningen selv til Gjenstand for Tænkning, og nægtede alle aprioriske Anskuelser og førte Alt tilbage paa Erfaring.
Hume udførte dette skarpsindigere og besvarede det Spørgsmaal, hvoraf det dog kunde komme at man havde Forestillinger om noget Almeengyldigt og Nødvendigt med at det var Vane og Indbildning. Vilde man sige, fEfor Exempel at Solen gik op imorgen, ell.eller at MskMennesket var dødeligt, saa var der vel en Sandsynlighed for at Solen vilde staae op og Msk.Menneske døe,  men ved Vished kunde man dog ingenlunde sige det; naar Een skjød en Kugle af og et Dyr faldt, saa kunde man vel vide begge Facta: Skuddet og Faldet, og man kunde ogsaa sige, at det var rimeligt, at det vilde skee; men at det var nødvendigt kunde man ikke sige (Nexusset er naturligviis utilgjængeligt for Erfaring); men ved saaledes at nægte Almeengyldighed og Nødvendighed, Fornuftens egl.egentlige Bestemmelser hævede han i Grunden al Tænkning.




a

»Sjælen er ligesom en tabula rasa; al Viden er et Produkt af Erfaring.«











6te Foredrag.

d. 1 Dec:

Hume udviklede nu en fuldstændig Skepticisme, man kunde i alle Ting i det høieste bringe det til Sandsynlighed, og gjenemførte denne Livs Anskuelse ogsaa i Moral, der derved sank ned til Convenients og i Religion, hvor da Χstd.Christendommen især blev at forkaste deels fordi den som Historie, der laae langt borte (da al Historie bliver jo længere den gaaer tilbage desto vanskeligere at controlere og desaarsag desto usansynligere.) var usansynlig; deels fordi den som berettende Mirakler etcetcetera jo derved streed i høieste Grad mod Alles Erfaring. Han benægtede altsaa Almeengyldigheds og Nødvendigheds Realitæt og gjorde derved et Attentat paa al Sandhed.
Det er til denne Humeske Nægten af CausalitætenCausalitætensal at Kant historisk knytter, og i hans Kritik der reinen Vernunft opstiller han det Spørgsmaal: hvorvidt der gives synthetiske Omdømmer a priori.
Kant historiske Betydning er udødelig ved hans Forhold til den foregaaende Metaphysik  Denne antog nemlig, at naar jeg blot kunde tænke mig Sandheden, men Kant meente, at man først burde undersøgeopfatte det Instrument, hvormed man vilde opfatte Sandheden. Dette var da en Opdagelse liig den copernicanske.
Han distinguerede mellem analytiske og synthetiske Omdømmer a priori. De første vare saadanne hvor Prædikatet blot indeholdt en Udvikling af hvad der laae i Subjektet fEfor Exempel Alle Legemer have Udstrækning; de sidste, hvor Prædikatet indeholdttillige noget derfra forskjelligt fEfor Exempel alle Legemer have Tyngde, ell.eller alle Legemer have en Aarsag.
Saadanne s.synthetiskeO.Omdømmer a priori gaves der nu i Naturvidensk.Naturvidenskaben fEfor Exempel at enhver Ting har en Aarsag. Dette maatte enhver Naturforsker forudsætte, og det lærte ingen Erfaring ham; hele Mathematiken beroede derpaa. Idet man gik ud fra et Punkt som ikke er en Erfarings Gjenstand.
det Spørgsmaal altsaahvorvidt giveshvorvidt der gives der en apriorisk Erkjendelse ell.eller hvorvidt gives der en Videnskab, opløste sig i de tre, hvorvidt gives der en mathematisk Videnskab, hvorvidt en Natur Videnskab og hvorvidt en Metaphysik. (de svare til Sands, Forstand, Fornuft)




Mathematik.

Naar jeg skal tænke mig en logisk Tankebestemmelse saa er der intet for Sandsningen ell.eller Anskuelsen, i Mathematiken derimod er der noget for Anskuelsen og Sandsning og dog er det ikke for den umidd.umiddelbare Erfaring; thi den rene CirkelErfaring erfarer jeg intetsteds,  de mathematiske Figurer ere vel Gjenstande for Sandsningen og dog ere de ikke Gjenstand for Sandsningen; de ere udvortes og dog ikke udv.udvortes, M:Mathematiken er Læren om det Sandselige Ikke-Sandselige og det Ikke-Sandselige Sandselige. Men da disse ikke-sandselige Gjenstande dog tillige ere sandselige ere udv.udvortes maa jeg have et Medium i hvilket jeg fastholder dem, et Medium, der erhverken er sandseligt og dogeller ikke sandsanseligt og det er det rene Rum og den rene Tid. Disse aprioriskeligge Anskuelser ligge nu til Grund for al Mathematik, men tillige for al Sandsning, Alt, hvad jeg opfatter, opfatter jeg gjenem Tid og Rum. Disse ere mine egne Tankebestemmelser, den Brille gjenem hvilken jeg nødvendigviis seer Tingen, enhver Ting jeg opfatter opfatter jeg gjenem Tid og Rum. K. nægtede saaledes ikke Objektet; men paastod kun at min Opfattelse deraf var betinget ved Tid og Rum, der var mine egne Tingen uvedkommendeudvedkommende Tankebestemmelser. Hans Standpunkt bliver derfor IdealismeIdel ɔ:det vil sige Tænkningen bestemmer Alt, thi hvad Tingen er »an sich« det ved jeg ikke; den er tillige transcendental ɔ:det vil sige den anerkjender sine Grændser. Han sagde nemlig at den Paastand, at vide hvorledes Sagen egl.egentlig var var transcendent ɔ:det vil sige den oversprang Erkjendelsens nødvendige Begrændsning, derimod den Paastand, at vide, hvorledes vi nødvendig maa tænketænkes os Tingen var transcendental. Vi har altsaa 3 Momenter 1) den aprioriske Anskuelse 2) den aposterioriske Erfaring; thi K. nægtede  jo ikke den hele udenfor os liggende Verden 3) den ubekjendte Størrelse x ɔ:det vil sige »ell.ellerGjenstanden der Ding an sich.«, der drager sig igjenem hele Systemet.










7de Foredrag.

d. 13 Dec:

det Foregaaende handlede om Sandsning, hvorfor K. ogsaa kaldte det »rationell Æsthetik«, idet han tog dette Ord i en vidtløftigere Forstand end den ell.ellers brugelig ɔ:det vil sige Læren om det Skjønne. Han kaldte ogsaa sit System Criticisme i Modsætning til Dogmatisme, idet han ved det sidste forstod enhver Lære, der udgav sig for at være i Besiddelse af Tingen »an sich«



Forstand.

hvorledes er en Erfarings Videnskab mulig?

Ved Erfaring forstod K. en Iagttagelse der er hævet til Almeengyldighed og Nødvendighed, altsaa ikke enhver Erfaring. Spørgsmaalet selv besvarede han nu paa samme Maade som det foregaaende, ved et aprioriske Tilgrundliggende.
Dette var da Kategorierne, en Anskuelse (dette forstaaet i den laveste Forstand) uden Begreb, sagde han, er blind, og et Begreb uden Anskuelse tomt. Kategorierne ere de almdl.almindelige Tankebestemmelser, de i Alt tilstædeværende Universalia. Imidlertid maatte naturligviis disse opfattes om vel i deres Nødvendighed dog tillige stedse i deres reen mskligemenneskelige subjektive Nødvendighed, for ikke  at gjøre os skyldige i en Transcendents.





Qualitæt;
Quantitæt;
Relativitæt;
Modalitæt.


Eenhed.


Substants




Mangfoldighed.

Aarsag



Alhed.

Vexelvirkning.






Han udviklede nu tillige de dertil svarende Omdømmer.
Kategoriernes store Betydning (en Ode af Marthensen detde Daarligste af hvad han hidtil har leveret en forceret Aandrighed .... de ere det nødv:nødvendige Baand for al Tænkning, Tænkningens Atmosphære etc.etcetera deraf Betydningen af Sprogene, Muligheden af at oversætte fra et Sprog i et andet, Betydningen af Præpositionerne. fEfor Exempel i det N:T.Nye Testamente »i ham leve røres og ere vi, det er Substantsialitæts Kategorie, Andre opfatte det, for at undgaae al Pantheisme, som Causalitætens. Hans Opfattelse af Kategorierne er i Grunden den gl.gamle Aristoteliske, og ikke den Hegelske i deres egen immanente Dialektik.
Spørgsmaalet bliver nu, hvorledes man skal opfatte om som objektive ell.eller subjektive, det sidste gjorde K.
En Vanskelighed bliver det at forklare, hvoraf det kom, at Phænomenet svarede til Kategorien, dette Spørgsmaal kunde man enten besvare derved at man opsøgtebes den høiere Eenhed; ell.eller ved at nægte al Objektivitæt (Fichte).



Fornuft.

hvorledes er Metaphysik mulig?





her udvikledes Læren om Ideer ɔ:det vil sige nødvendige Begreber hvis Gjenstand liggelaae ud over Erfaring.
1) Sjæl ɔ:det vil sige det tænkende Jegs nødvendige Eenhed.
2) Verden ɔ:det vil sige Totalitæten af alle Phænomener.
3) Gud ɔ:det vil sige Muligheden af al Tilværelse overhovedet.
De ere forskjellige fra Categorierne og Tids og Rums Anskuelsen; thi disse staae i et væsentligt Forhold til Phænomenet.a
Forøvrigt svarer denne Inddeling til den gl.gamle, der havde fire Dele: a) Ontologie (det var Læren om Kategorierne) b) rationell Psychologie (K. første Idee – Sjælen) c) rationell. Kosmologie (K. anden Idee – Verden) d) rationell Theologie (K. tredie Idee – Gud).



a
de ligge til Grund for al Erkjenden, men dertil hører Phænomenet og Kategorien; og der Ding »an sich«. –











8de Foredrag.

d. 15 Dec:

Ved disse tre Ideer viser nu K; at den ældre Philosophie i sin Behandling har gjort sig skyldig i en Transcendents, idet den overhovedet vilde vide Noget som objektivt vist om dem.



1) Sjælen, den er nu, hvilket K. ogsaa indrømmer Eenheden af tænkende »Jeg«; men vil man nu deraf slutte, hvilket de ældre have gjort at Sjælen er udelelig Substants og derved udødelig; thi idet jeg  vil opfatte Jeget har jeg jo ikke Andet dertil enden Kategorierne, og forsaavidt er jeg altsaa ikke kommen videre. Disse Ideer ere derfor blot regulative, idet jeg maa sætte dem som Alt Relativts Grændser, det bekjendte γνωϑι σεαυτον har derfor ingen Betydning, ligesom ogsaa Spørgsmaalet om Udødelighed; thi jeg har ikke andet end Kategorierne og disse ere kun i Relation til Verden, og altsaa mangler jeg saa at sige Organer for en anden Verden.
Men her var K. i Grunden ikke idealistisk nok; thi det er netop Betydningen af cogito ergo sum, at Tænkningen er det ene Reale, og Tænkning og Væren ere identiske. Men Sjælen kom til at staae som et Objekt, og saaledes blev det naturligviis umuligt at opfatte, idet man jo paa en Maade vilde opfatte Sjælen udenfor Sjælen, og herved komme vi igjen ind paa Sandhedens subjektive Betydning. Ellers siger man vel jeg kan tænke det; men derfor er det ikke; men det gjelder kun i dedet underordnede Sphærer, men i Ideerne er det ikke saa, naar jeg tænker Friheden og i samme Grad og med samme Energie som jeg tænker den er jeg ogsaa fri.



2) Verden. her gjorde nu den ældre Philosophie, efter K. Mening sig skyldig i Antinomier, idet den med lige Ret maatte om det Samme udsige de contradictorisk modsatte  Prædikater. Beviset her for føres apagogisk, idet man for at bevise det Enes Rigtighed beviser det Andets Urimelighed.





1) Verden er ikke bleven til i Tiden. 

og
det Modsatte.




2) Materien bestaaer af Atomer

og
den er delelig i det Uendelige.




3) 




4) der gives en anden Nødvendighed end Causalitetens ɔ:det vil sige Frihed
og
det Modsatte.



3.) Gud.
Her stødte K. nu paa de saa kaldte Beviser for Guds Tilvær, der bestandig ville beholde en stor Betydning som betegnende ligesom de Tanke-Veie, ad hvilke den mskligemenneskelige Tænkning har hævet sig til Gud.
a) det kosmologiske, e contingentia mundi. dette Beviis gaaer formenligfornemlig ud paa at vise, at for at tænke det Endelige maa jeg tænke det Uendelige; thi hvorledes kan jeg ellers tænke det Endelige, naars····k· jeg ingen Forestilling har om det Uendelige.
Dette Beviis fandt Spinozaovenover er tilføjet spørgsmålstegnCartesius stort Behag i, idet han netop ved at fastholde Tanken om Alt det Endeliges Forgængelighed bestyrkede sig i Overbeviisningen om det Uendeligedet Uendelige Overbeviisningen om.
b.) det physicotheologiskeell.eller det teleologiske. der gaaer ud fra Forestillingen om al den Harmonie og Viisdom, derer i Verden, og derved hævede sig til Forestillingen om det absolute Formaal, hvilket allerede er et Stadium videre; thi ved det foregaaende Beviis kom vi kun til den absolute Substants. ligesom ogsaa Individet derved bliver mere og indtræder under Kategorien »Middel«, medens det før var det blot Endelige i Modsætning til den absolute Substants.
Om K. end misbilligede dette BeviisSagf, saa sagde han dog, at der laae en smuk Tanke til Grund derfor, og at det, især i det popoulaire Foredrag er af stor Vigtighed. Al Læren om Forsynet beroer nemlig paa Categorierne Middel og Øiemed.
c) det ontologiske. Det er mærkeligt nok, at de øvrige Beviser ogsaa vare kjendte i den gl.gamle Verden, medens dette først fremkom i den χstligechristelige Verden. Anselml. det Høieste jeg kan tænke maa være; thi dersom det ikke var, saa kunde jeg tænke mig det, og saa kundeog saa kun jeg tænke mig det som det der var, men det var en høiere Tanke o:s:v:og saa videre senere blev det fremsat af Leibnitz og Wolff: det høieste Væsen maa besidde alle Egenskaber, det maa besidde Salighed men dertil hører at være ens, cujus essentia  existentiaet. 




a

1.



b

3.



c

dermed er ikke sagt, at fordi jeg tænker Gud, at Gud derfor er; men fordi Guds Tanken er i mig, derfor maa jeg tænke Gud.











9de Foredrag.

d. 21 Dec:

Ad to Veie søgte altsaa det tænkende Subjekt at mediere sig »Gud«. GjenemAd Objektet ell.eller gjenem Subjektet, Ad den første Vei fremgik det kosmologiske og teleologiske Beviis, der søgde at vise, at Verden vilde være utænkelig uden at tænke Gud, og ad den anden Vei, at al Tænken var umulig naar der ikke i selve Tænkningen indeholdtes et Objekt en Væren, at Selvbevidstheden var umulig, naar den ikke tillige satte sig som Guds Bevidsthed. Det er i Grunden det sidste Beviis, der bærer de to første, thi naar ikke Tænkningens eget Væsen bliver udforsket, kunde jo den Gud, der kommer ud, være en blot Tanke-Ting uden Realitæt. Det var derfor paa det sidste Beviis, at K. fornemlig concentrerede sin Kraft, idet han søgde at vise, at den hele Kraft, man tillagde dette Beviis, beroede paa en Forvexling af Tænkning og Erkjenden. Han rettede sig fornemlig mod Beviset saaledes som det var fremsat af Spinoza, at det høieste Væsen maa være i Besiddelse af alle Qualitæter, men dertil hørte ogsaa Værens Qualitæt. K viste nu, at det med H. t:Hensyn til Begrebet var en aldeles ligegyldig Bestemmelse »Væren«, det var blot en Bestemmelse m: H.t:med Hensyn til Subjektet og anførte det bekjendte Exempel med de 100 Rbd. Jeg kunde derfor gjerne tænke mig det, men deraf fulgte ingenlunde, at det var. Imidlertid forkastede K. ikke Ideen Gud, men opfattede den »regulativt«, som  et Ideal Msk.Menneske i hele sit Liv skulde realisere; men som han dog aldrig opnaaede.



Halv-KantianismeNu aabnede.
Rationalisme forskjellig fra Naturalisme.
Nu aabnede der sig en anden Vei for K., det var den praktisk. Under de tre Spørgsmaal: hvad kan jeg vide, hvad skal jeg gjøre, hvad skal jeg haabe, meente K. at Alt, hvad der interesserede et Msk.Menneske, kunde opfattes. Det første Spørgsmaal er nu besvaret. Men med det andet indtraadte et relativt »an sich«. ɔ:det vil sige en inderlig Uendelighed en i sig selv tilbagegaaende Cirkel. Jeg bliver mig en Lov bevidst, der byderbetyder absolut (kategorisk) men skal denne Byden have Realitæt maa jeg kunde udøve den ɔ:det vil sige er jeg frie. Derved begyndte det Moralske, der fordredeisær Consequents, og Handlen efter almeengyldige Regler. Men herved blev det ogsaa omtrent med K.s Moral. Alle nærmere Bestemmelser i Moralen bleve blot Formalismer uden Indhold, han kom· ikke til denne moralske Idee som den skabende Kraft i Historien. Eet er det fEfor Exempel at udvikle Æren, Kjerlighedens etcsetceteras Begreb, et andet er det fEfor Exempel at eftervise den i hele sin Betydning i Middelalderen, hvorledes disse Begreber forskjelligt manifestere sig i den nærværende Tid. Hans Moralsystem blev derfor blot Ram̄er. Men hvad opnaae vi da herved? K. svarer ved min Philosophie er man for stedste befriet for Dogmatismens Hjernespin, (hans  sokratiske Ikke-Viden) og vi ere henviste til det Moralske, ethvert System, der docerer »Materialisme, Naturalisme, Fatalisme er for stedse fortrængt. –
Ogsaa i en anden Henseende var K. Sandheden nær, idet nemlig hanhans udviklede Læren om det Skjønne, hvor han meente, at finde det Hvilepunkt, hvor saa at sige Idealet udsonede sig med Sandseligheden, hvor vi paa en Maade stødte paa et nyt relativtan an sich.
Det samme var ogsaa Tilfælde med hans uendelige ell.eller indv.indvortes teleologiske Betragtning (ikkeBetragtning, ikke den endelige Teleologie, hvor man udvikler, hvorledes den Klasse af Planter er til for at nære den Classe Dyr etcetcetera) men hvor han udviklede Betydningen af det organiske Liv, hvor vi jo netop igjen stødte paa denne indv.indvortes Uendelighed.
Men Alt dette blev dog ved det det varva, idet han saa strax frakjendte disse Ideer al objektiv Betydning, og Realitæt. –Betydning.










10 Foredrag.
d. 23 Dec.
Philosophien havde altsaa ved K. spillet Bankerot i theoretisk Henseende, og det blev kun nu Spørgsmaalet om der ikke var Noget at redde ad den praktiske Vei. Dette udvikler K. i sin »Religion innerhalbetc.etcetera«. Han gaaer ud fra at antage en Lov, en sædelig Lov, der byder med absolut Gyldighed, men saasandt, vedbliver han, som denne  Lov har Realitæt, saa sandt maa ogsaa den StræbenStræbe, den opfordreropfodrer til, have sand Realitæt. Vi maae derfor postulere et Væsen, der maa kunde realisere Msk.Menneskets Bestræbelser; thi i denne Verden, hvor Dyden blot maa kjæmpe sig igjenem, kan ikke det høieste Gode opnaaes, da ikke blot Msk.Menneskets ImoralitætRealitæt lægger mange Hindringer i Veien derfor; men fornemlig, fordi jo hele Verden paa en Maade er kløftet i en Dualisme, idet Naturen gaaer sin nødv:nødvendige Gang, ubekymret om Moral-loven, jeg vilde derfor modsige min sædelige Bevidsthed, dersom jeg ikke antog et saadant Væsen. Dette er det K.Kantianske (moralske) Beviis for Guds Tilvær. (Man har angrebet det ogsaa fra denne Side, at K. forvexlede Salighed og Lyksalighed, idet han postulerede dette høieste Gode, idet DydenS er Salighed.) I Grunden beviser jo K., og det føler han ogsaa selv, blot Nødvendigheden af at troe paa en Gud, men ikke af Guds Tilvær. Paa samme Maade beviser han Sjælens Udødelighed, som en nødvendig fortsat Tilvær for at realisere Morallovens Bud, der jo have absolut Realitæt. Derved, mener K., vinde vi ogsaa den Fordeel, at vi nu istedetfor alene at beraabe os paa Morallovens Gyldighed, kunne beraabe os paa disse Bud som paa Guds Bud.
Saaledes indtraadte nu ogsaa hos K. Begrebet »Tro«; men med ham begyndte en Forflygtigelse af dette Begreb, saaledes som ogsaa senere hos Jacobi. K.s Begreb af Tro forholder sig til det kirkelige (protestantiske) som hans Metaphysik til den ældre. I den ældre M:Metaphysik var Identitæt af Tænken og Væren, Tanken indeholder Objektet. I Troen er den umidd.umiddelbare Identitæt af Tænken og Væren. Troen er den dybeste Akt i MskMennesket, den er Frihedens egl.egentlige Akt, det er mig som griber Troen, men paa den anden Side er ogsaa Gud tilstæde, det er Naaden, uden Aanden kan ingen troe, i Troen har jeg Gud, hvorledes skulde Troen ellers involvere Saligheden? Ligesaa i Samvittigheden, der i Grunden er det meest Subjektive og det meest Objektive paa eengang, det er mig selv, det er det bedre »Jeg« i mig der taler, og paa den anden Side er der en Magt i dens Yttringer, en Hellighed i dens Bud, saa at den tillige er Gud.
Ikke saaledes hos K. Jeg postulerer Gud, fordi jeg ellers kom i Modsigelse med min sædelige Bevidsthed. Men hvad er det for en Modsigelse, hvad er det for en sædelig Bevidsthed? Det praktiske er eengang for alle ved en Kløft afskaaret fra det theoretiske, denne Modsigelsens Grundsætning maa der derfor ikke tillægges nogen objektiv Charakter; ligesaa denne sædelige Bevidsthed. det er blot »Jeget« der frygter for at modsige sig selv, det er blot »Jegets« sædelige Bevidsthed, der postulerer Gud. dette er derfor Jegets Egoisme. Og hvad gjør det egl.egentlig derfor? Det fordobler  blot sig selv, det opfatter sig selv som det i en Stræben sig befindende, og tillige tænker det sig et Høidepunkt deraf, et Ideal. Det er en Gud, som det selv sætter sig (og denne Gud eroptager det egl.egentlig ikke Andet end jeget selv«), og som det igjen optager i sig. Ligesom Een, der vil aande i et luftomt Rum, først udaander, og derpaa inddrager sin egen Aande – et Slags Bugtalerie. Dette viser sig ogsaa med H: t:Hensyn til Cultus, hvor Andagten skulde fremtræde, veds Bønnen, hvor det Subjektive taber sig i det GuddGuddommelige, og det Gudd.Guddommelige ligesom indblæser det sit Liv, ja K. mener endog, at man kan bede uden at være overbeviist om, at Gud er til. Thi Bønnen er for K. jo ikke andet end et Middel til at holde de moralske Ideer levende hos sig. Medens K. dadler den fremherskende Phantasie i de almdl.almindelige Udtryk om Gud, saa gjør han sig selv skyldig i en lignende – Forstands Antropomorphisme, enhver Egenskab af Gud har ingen objektive Realitæt, jeg tænker mig ham blot saaledes, fordi han maa være saaledes, for at være det Ideal, derjeg kan opfylde min sædelige Bevidstheds Postulater. Medens den ΧstneChristne bliver sig bevidst, at idet han siger den treenige Gud, er det ikke et Navn han har givet hamsig selv; men som Gud har givet sig selv. K. har derfor vel Friheden; men mangler Naaden. –s. 26-49 ubeskrevet 















Notesbog 4. Excerpter på 12 løse blade indlagt mellem s. 50 og [51] (Not4:13-40)





12 løse indlagte blade

Erdmann.




1ste Forelæsning.
Spørgsmaalets Vigtighed anerkjendt gjenem alle Tider (articuli puri og mixti – Alderdommen kjendte det ikke – den første christne Tid hell.heller ikke –) dog ved en Misforstaaelse sat saa høit – Hvor hører overhovedet det Spørgsmaal hjemme i Theologie ell.eller Philosophie – intet af Stæderne. – i Indledning – thi dette Spørgsmaal forudsætter en Reflexion over Videnskaben, der er denne exoterisk. Dette har man ei indseet, det har skadet: Philosophien, der har optaget det som et Hovedproblem, og derved kommet til istedetfor at philosophere at philosophere over det at philosophere. (Form), dens Indhold er næsten skrumpen sammen til Religionsphilosophie ja igjen til det for denne exoteriske Spørgsmaal om dennes Forhold til Dogmatik. (Indhold); den har derved tabt i Selvstændighed. – ReligionenTheologien leed ved i sig at optage det den exoteriske Spørgsmaal om Forhold til Philosophie. Deraf Reflexion over det at være from, istedetfor at være det – Theologien leed i Fylde i Behandlingen af sit Dogma ved at et saadant Stykke blev et Problem i Videnskaben. – Deraf lutter Indledninger. – .










2den Forelæsning.
Dilemma. det man især i Philosophien skal begynde med skal være beviist – og tillige det første. (altsaa ubeviist; thi at bevise er jo netop at føre tilbage paa noget Vistbeviist i det Uendelige indtil det første. –). Maaskee ad en anden Vei – Philosophien skal ikke begynde med en enkelt Sætning – Betydning af Postulat. (αιτημα.). Postulatet bliver realiseret om det bliver realiseret afhænger af vor Villie; men er det realiseret, kan der ikke være Tale om et manglende Beviis. Betydningen af Postulat i den nyere Philosophie – dets store Rolle – Fichte Wissenschaftslehre – derved en vis Lighed med den mathematiske Construeren dog ikke det Vilkaarlige – det Vilkaarlige der var blevet tilbage i F. forsvandt i Hegel »Tænk« – forhold Dig tænkende – Dette tillige som Msk.Menneskets væsentlige Bestemmelse – producerende – reproducerende – ikke genetisk – evolverende – dialektiske – begribende – (i den genetisk[e] laderbliver vel man vel Tingen entstehen; men seer den ikke i sin Nødvendighed.) – En Beskrivelse af denne Methode kan naturligviis ikke gives den er Indholdets egen Dialektik. –










3die Forelæsning.
Den umiddelbare Bevidsthedom Forsoningen kalde vi Tro. – . Troen er nemlig ingenlunde en ringere Grad af Vished – hell.heller ikke er den en blot Holdenfor ligegyldigt af hvilket Indhold, hvor altsaa Troens Indhold og Troen træde i et udvortes Forhold til hinanden. – Tro hører derfor egl.egentlig kun hjemme i Religionen og igjen egl.egentlig kun i den chr.christne Religion. Det lærer KirkenTr ogsaa: »Troen er Salighed« Men ved Salighed kan dog den, der engang har erfaret Syndens Braad ikke forestille sig Andet end at have Fred med Gud, saa er altsaa Troen Bevidsthed om Forsoningen med Gud. Men gives denne umiddelbare Vished i Verden. – 










4die Forelæsning.
Sandheden maa aabenbare sig som Factum som Noget man umiddelbar kan blive sig bevidst. – Den maa aabenbare sig i Form af hinanden modsigende Facta. – Guds og MsksMenneskets Identitæt som umidd.umiddelbar Vished er Tro – som umiddelbar Sandhed er den Dogmet. – Troen og dens Objekt falde slet ikke ud fra hinanden. Den ubefangne Tro er at tro som verbum neutrum.
Tro er altsaa en Bevidsthed om Forsoningen med Gud – en gjenopnaaet Eenhed; Troen er en Salighed, som en Usalighed er gaaet iforveien for. Paa den anden Side forekommer der i ethvert troende Subjekt Øieblikke, hvor hans Forsoning med Gud skjuler sig for hans Bevidsthed, og han falder tilbage i den foregaaende Usalighed. Følger nu derpaa Momenter af Salighed, saa er dermed tillige sat Bevidstheden om den foregaaende Usalighed. Paa samme Tid er altsaa begge Dele i Bevidstheden og satte i Forhold til hinanden. en sammenlignende Bevidsthed – en reflecterende Bevidsthed.










5te Forelæsning.
Men idet Individet enten i det salige Moment bliver sig sin foregaaende Usalighed bevidst – ell.eller i det usalige savner hiin Salighed – staae jo dog begge i væsentlig Forhold til denne; men noget som staaer i et væsentligt Forhold til Subjektet og ikke er dette selv kaldes Objektet; men dette Objekt er igjen Saligheden der ifølge det Foregaaende var ReligionTroen i objektiv Forstand og den ubefangne Tro bliver saaledes Tro paa Noget Troet, fides, qua creditur og fides, quæ creditur.











6te Forelæsning. 





Dogmatismus.












7de Forelæsning. 





overtroisk Dogmatismus.

Tertullian:Credibile est quia ineptum, verum, quia impossibile est.F.H. Jacobi:Ein gewußter Gott ist kein Gott. Harms der med en Anspielung til Nebucadnezar lader sin Fornuft gaae paa Græs.
Der tales derfor om Intet saa meget som om Guds Ubegribelighed og glemmes derved, at det, at Gud er ubegribelig, kun udsiger om ham, hvad han ikke er (begribelig), og fremdeles, at det dog egl.egentlig ikke er en Egenskab hos Gud; men kun en Beskaffenhed hos det Erkjende-Villende Subjekt. – derved forenes en praktisk Forkeerthed: at det er bedst, naar MskMennesket slet ikke vil Noget.
I Philosophien en vis Retning (Sengler) der betegner sig ikke saa meget ved sin Polemik mod det Logiske som ved sin egen alogiske Fremfærd. Sengler»: »I det Irrationale begynder Philosophien og altsaa ogsaa Sandheden.« –
Foruden Fichte har den religieuse Malebranche talt om, hvilken Anmasselse der ligger i øieblikkeligt at udvide sin Fornuft-Svaghed over hele MskhedenMenneskeheden. – 










8ttende Forelæsning.
Vi ere nu komne til, at det Sande er bestemt som det Modsatte af »Jeget« og det skal være det Sande kun fordi det er det Modsatte af »Jeget«. Enhver anden Bestemmelse ved Sandheden er tilfældig, væsentlig er den kun det Modsatte af »Jeget« Men saaledes er det, der gjør Sandheden til Sandhed ikke andet end »Jeget selv«. Og Sandheden har til sit Indhold, kun hvad Jeget giver det. – Nu slaaer det over til det Modsatte.1 –
den religieuse Overtroes Faldensammen med det Modsatte, netop Jegets Herredømme over det troede Indhold lader sig ogsaa empirisk eftervise. Her indtræder en Svæven imellem den største Overtroe og altsaa slavisk Frygt og den største Vilkaarlighed og Ubundethed (Fetischisme).

1
Grunden hvorfor det er saa vanskeligt at faae Folk til at indsee denne dialektiske Bevægelse, og hvorfor det falder dem langt lettere ved de phænomenologiske Analogier Erdmann anfører, er at en saadan Overgang syneser de at involvere den Livets Incommensurabilitæt, der er utilgjængelig for den abstrakte gjenem NødvendighedensNøvendighedens Tankeknuder sig udviklende Dialektik. –
Kierkegaard. d. 7 Nov. 37.











9de Forelæsning.
Hidtil befandt Sandheden sig paa Objektets Side – Naar altsaa Jeget skulde være deelagtigt i SandhedenO, gjaldt det blot om at opgive sig selv, og at antage Objektet. – denne Antagen skete først uden at reflectere derover – derpaa med Bevidstheden om, at en saadan Overeensstemmelse mellem  Jeget og Objektet var ligegyldig – endelig med Erkjendelsen af at Objektet var lige det Modsatte af »Jeget«.
Men er Forholdet saaledes, er Sandheden blot sat ved »Jeget« saa følger atingenlunde den blotte Objektivitet ikke er Sandheden endnu; men at den blot er det derved at Objektet er af »Jeget« gjort til Sandhed ell.eller er sat som det Sande. Derved opstaaer nu ved »Jeget« det Spørgsmaal om det ogsaa·· er sandt ɔ:det vil sige om det er sat af »Jeget« og stemmer overeens dermed.
Nu maa altsaa Objektet først legitimere sig for Subjektet, denne Legitimation bestaaer deri, at der eftervises Objektets Identitæt med »Jeget.«. Noget som jeg veed identisk med mit Jeg (uadskillelig forbunden) det er jeg vis paa, der opstaaer altsaa nu det Spørgsmaal, om Objektet ogsaa er vist og af dets Vished afhænger dets Sandhed. Før var Visheden eet med dets (Objektets) Givethed, ell.eller naar den var noget Andet, laae der ingen Vægt derpaa.
Der opstaaer altsaa ved Objektet det Spørgsmaal, om det er vist.










10de Forelæsning.
Religieus Nihilisme – Modstykke til Dogmatisme. Ved D.Dogmatisme var Sandheden kun paa Objektets Side – ved N.Nihilisme indeholder Objektet som Objekt slet ingen Sandhed. – Ved D.Dogmatisme kom det slet ikke an paa om det stemmede overeens med Jeget····; men kun paa at det var givet, positivt. – ved N.Nihilisme derimod er dette uvæsentlig kun derpaa kommer det an, at »Jeget« stemmer overeens med sig selv. – Ved D.Dogmatisme kunde det være, at den positive Lære ogsaa havde den Bestemmethed at stemme overeens med Jeget; men da maatte det ikke troes af den Grund – Her kan Indholdet fEfor Exempel være et positivt Factum; men dette er ingen Grund til at holde det for sandt. – Ved D.Dogmatisme var det det Væsentlige, at Sandheden var sat ved en Auctoritæt – ved N.Nihilisme er det det Væsentlige, at Jeget er fuldkomment uafhængigt af enhver Auctoritæt. –  Den krasseste Skikkelse af religieus Ironie viste sig, da næsten et heelt Folk indtog dette Standpunkt og dekreterede, at der var en Gud, hvor altsaa Troens Indhold blev gjort til Eet af Troen selv decreteret. –










11 Forelæsning.
Bevidstheden vil sætte Sandheden i ikke Andet end deri, at ethvert objektivt Indhold, fordi det er objektivt bliver forkastet. Det Standpunkt, hvor Bevidstheden veed sig sand og tilfredsstillet, idet og kun fordi det forkaster alt Indhold – kalde vi Vantro. –



Overtro – Vantro. –










12 Forelæsning.
Vantroen maa saaledes nødvendigen gaae over til Overtro. Men derfor staae vi ingenlunde nu paa det samme Punkt som før; thi før kunde man vel endnu være bleven staaende ved Overtro, thi Bevidstheden kom til den uden at have gjort Erfaring for at man maatte gaae videre. Vantro slaaer derfor over til Overtro, Overtro til Vantro og saaledes i det Uendelige. –
den uendelige Proces viser sig hver Gang, hvor to modsatte Bestemmelser skulle være satte paa eengang og hvor Bevidstheden istedet derfor (lige meget af hvilken Grund) alternerende fastholder den ene og saa den anden. –
Drift er altsaa Bevidstheden om to hinanden modsatte og lige berettigede Bestemmetheder. Idet begge gjensidig ophæve og igjen fremkalde hinanden vise som Driftens Maal hen til en Forening, i hvilken Modsætningerne forsvinde.










13 Forelæsning.
Det har viist sig ved den ene Factors Henvisen paa den anden; men fortrinlig i det vi kalde den religieuse Drift  Nødvendigheden af at Begge forenes. Men denne Forening kan naturligviis ikke bestaae i en Underkastelse af det ene under det andet; thi de ere lige berettigede. Det kan heller ikke være en Forening, i hvilken der bliver foretaget en Forandring med begge Sider; thi da bleve de jo behandledede, som indeholdt de ikke saaledes som de vare Sandheden. Der bliver altsaa en Forandring nødvendig, i hvilken Begge ganske blive det, hvad de hidtil vare. –
En Forbindelse af ikke i og for sig Identiske, der ikke blive saaledes istandsat, at begge de Forbundne ikke blive modificerede; men i hvilken de blive hvad de før Forbindelsen vare, kalde vi en voldsom ell.eller mechanisk Forening. Vi ville derfor kaldeomtale den Anskuelse, der paastaaer at Jeget og Objektet ere Sandhed en mechanisk ell.eller voldsom Forbindelse af Modsætningens begge Sider; naar disse i Forbindelsen ikke lide nogen Forandring ell.eller Modification.
Mystik. –
Unio mystica er desaarsag Identification og bliver derfor rigtigt kaldet ενωσις ikke ενωτης. De forholde sig derfor til hinanden som den umidd.umiddelbare (og normale) Identitæt af Embryo med Moderen til den kunstig frembragte af Somnambülen til Lægen. 
Scholastikerne lode Adskillelsen mell.mellem »Objektet« og »Jeget« bestandig blive større, idet de gjorde i deres spinøse Undersøgelser over Kirkelæren det til Hovedsagen, der ikke vedkom den egne Fornødenhed, ell.eller igjen betragtede de rene Tankebestemmelser istedetfor Troes-Objektet. (en Adskillelse, der senere reiste sin Spidse i den Sætning, at Noget kunde være sandt i Theologien, der var falskt i Fornuft-Læren).


1

Det er en i mine Tanker særdeles heldig Bestemmelse ved Begrebet Mystik som Erdmann giver p.paginaside 104. Objektet skal blive hvad det var ɔ:det vil sige eet forsig som Jeget gegenüberstehendes og Jeget det det var ɔ:det vil sige eet sig som enkelt Jeg forholdende«; thi Mystikeren gaaer netop Glip af Samfundet og har jo endog polemisk afsondret sit Jeg, og dog vil det med dette isolerede »Jeg« træde i Forhold til det Almeengyldige. –
d. 13 Nov. 37.     Kierkegaard.











14.de Forelæsning.
Vi have »Jeget« og »Objektet«, og Jeget ikke modificeret; men saa som det er det individuelle Jeg som saadant. –
Det har viist sig, at begge vare udelukkedehinanden modsatte hinanden og denne Erfaring har Bevidstheden ikke glemt; men naar de udelukke hinanden, er Sandheden ikke i ForeningenAdskillelsen, men i Adskillelsen. Dette er nu en Modsigelse, thiat Sætningerne Jegerne ere forbundne med Objektet og Jegerne og Objektet ere ikke forbundne ere hinanden contradictorisk modsatte – Skulle de forenes, maa det altsaa skee derved at de to Sætninger indskrænke hinanden i – Omfang. – Nogle Jeger ere forenede med Objektet, andre ere adskilte derfra.
De første ere aabenbart kun delagtige i Sandheden. Disse Alle ere i Sandheden; thi de der ikke ere det høre til de andre – de ere aldeles i Sandheden; thi »Jegets« Forening med Sandheden galdt ikke om en enkelt Deel af »Jeget«; men om »Jeget« som saadant. – Men ere de ganske i Sandheden ere de det i deres Umiddelbarhed – Jeget i dets Umiddelbarhed kalde vi Følelse. – denne Følelse vil være tilfælleds for alle disse Enkelte – det Standpunkt, hvor Sandheden bliver opfattet som udelukkende Besiddelse for nogle Enkeltes fælleds Følelse kalde vi mystisk Separatisme. (religieus Sværmerie.) – 
Kjendetegn:
a) Nogle ere i Sandheden, Andre ikke
b.) de Enkelte ere1 ganske i Sandheden
c) den fælles Følelse er Kriterium paa Sandheden. –
Idet jeg føler Noget er det sammensmeltet med mig og er saa vist som jeg er; men det er ikke ved Grunde eller Sligt bleven min Eiendom; men ganske umidd.umiddelbar –

1
det Eftertryk der derfor lægges paa Partikulariteter og Tilfældigheder. –











15de Forelæsning.
Dersom Alt det er Sandhed, der stemmer overeens med Følelsen saa a) er Alt SandhedD – Paa den anden Side er kun det Sandhed, der stemmer overeens med Alles Følelse saa er b) Intet Sandhed.;Sandhed. – thi da som sagt intet Indhold bliver udelukket fra Følelsen, altsaa intet er mere eiendommeligt for Følelsen end det andet, saa følger ogsaa at der ikke gives Noget, som maa findes i Alles Følelse. Var dette Tilfældet saa vilde det fremfor alt andet Indhold tilhøre Følelsen, denne altsaa ikke mere være det indifferente Kar for ethvert muligt Indhold. Intet er altsaa følt af Alle – thi tot capita tot sensus den mystiske Separatisme modsiger altsaa sig selv.
Den første Sætning (a) kan man see i det Praktiske i den Overvurdering af Tilfældigheder – den anden (b) ved den Mangel paa al objektiv Maalestok. –
Men ligesom Mystiken kom i Modsigelse med sig selv, saaledes gaaer det ogsaa med den mystiske Separatisme – Det er den samme Feil som her gjentager sig, den Forandring med Jeget( (og det er det det her kommer an paa) er aldeles tilfældig – den Almindelighed der opnaaes, er  Reflexions-Almindelighed, der lader de Enkelte bestaae som Enkelte, saaledes at Almindeligheden viser sig som Resultatet af de Enkelte.
Reflexions-Almindelighed. Collectiv-AlmdlAlmindelighed. Allhed. – Begrebs-Almindelighed.
Men Jeget saaledes at det ikke blot er subjektivt; men tillige objektivt, og saaledes at det ikke erblot er enkelt; men almindeligt er ikke mere blot Jeg; men Fornuft ell.eller Tænken.

aufgehoben
(tollere – conservare – elevare.)

Jeget maa hæve sig til et Standpunkt, hvor det ikke længer som før staaer »spröde« lige overforoverfor for Objektet ligesom assimilerer sig med Objektivitæten og indgaae en organisk Forbindelse med den. Dette skeer, naar Jeget ophører blot at være subjektivt, og hæver sig til en Form af Bevidsthed, hvor det ligesaavel er subjektivt som objektivt. Det vil da ikke forholde sig udelukkende til Objektivitæten, fordi denne er bleven dets egen immanente Bestemmethed.
Paa den anden Side tør Jeget ikke længer blive blot »enkelt« men maa hæve sig til Almdlighed. Dette er Begrebs Almindelighed. – Men Jegets virkelige Almindelighed er som vi veed sammes egl.egentlige Substants ell.eller indre Væsen. I den danner ikke det Enkelte den substantielle Basis; men »Enkeltheden« er meget mere ophævet deri –














2den Deel


. –

NB.Nota Bene ad p.paginaside 149 n:nederst og 150 øøverst:. Det synes underligt, at Erdm. her pludselig tager det Ord at »troe« i en vis vulgair Betydning, som han netop i de tidligere Foredrag har protesteret mod, idet han kun vilde have det i en bestemt historisk Betydning. –
d. 16 Nov:Kierkegaard. 










16te Forelæsning.

(Psychologien.)

1) er Fornuftenalmdl.almindelig Selvbevidsthed.
Tage vi det Almindelige ikke i Betydning af Reflexions; men Begrebs Almdlighed, saa vil vi, ligesom vi ved Folkets almdl.almindelige Villie ikke forstaaer alle Enkelte fælleds Villie, men meget mere den Substants, der ligger til Grund for alle Partikulair-Villier, saaledes under almdl.almindelig Selvbevidsthed ikke forstaae Andet end Bevidsthedensde Substants, det, der overhovedet gjør en Selvbevidsthed mulig og constituerer dens inderste Væsen.




NB.Nota Benep.paginaside 141. 

»Ist aber dies so, so ist die Frage, was denn das Allgemeine in Selbstbewußtsein gleich bedeutend mit der, wodurch sich der seiner selbstbewußte Mensch von allen andern Geschöpfen unterscheide. –



»an sich« – daß es als das, was es an sich war, gesetzt worden ist.
δυναμει – ενεϱγεια.

potentia – actus
. –

det andet Standpunkt er det førstes Sandhed. –



Viden.
empirisk; historisk; speculativ –
I den første Deel havde vi med de forskjellige Skikkelser af den religieuse Bevidsthed at gjøre – her maae vi betragte de forskjellige theologiske Anskuelser. – 










17de Forelæsning.
Fornuften saaledes, at den adskilleropfatter det Væsentlige og det Uvæsentlige i Objekterne, og kun tager det Almdl.Almindelige, Loven, som det Væsentlige, erfarer ell.eller er Viden ved Erfaring.











18de Forelæsning

Som Erfaren tager Fornuften ud af Objekterne det Almdl.Almindelige ell.eller det Væsentlige. Men som Almindeligt forekommer dette ikke i Virkeligheden; men det viser sig i mange Enkelte.
Disse Enkelte ere forskjellige, og denne Forskjellighed er væsentlig for dem; men uvæsentlig for det AlmdlAlmindelige, kun Noget udvortes fra det tilfallende – ɔ:det vil sige tilfældigt accidentelt. –
det Almdl.Almindelige altsaa, hvilket Fornuften har at udtage, viser sig altsaa medsa en Tilsætning af dette Accidentelle, for altsaa at holde det Almdl.Almindelige reent, maa det afdrages den det skjulende Maske.
Fornuftens Færd, idet den fjerner ell.eller tilintetgjør det blot Individuelle, for at det Almdl.Almindelige kan komme ud, kalde vi Experiment og sige, at Fornuften experimenterer, naar den gaaer ud paa at gjøre Erfaringer.
For at nu det kan komme til Syne, hvorved det Enkelte er et Exempel paa det Almdl.Almindelige, maa Fornuften vide, hvad der ikke tilhører det som Enkelt, for at den ikke ogsaa skal bortfjerne dette
Men tillige skal dog først ved Experimentet det, hvorpaa det kommer an ɔ:det vil sige det Almdl.Almindelige erkjendes. Fornuften maa altsaa vide det, og dog have et Experiment nødigt – altsaa ikke vide det. – 
Fornuften veed det altsaa, men dens Viden behøver en Bestyrkelse. En saadan Viden kalde vi en Hypothese. Fornuften kan altsaa kun experimentere idet den har ell.eller gjør en Hypothese. –
Theorie.
Fornuften saaledes som den experimenterer ɔ:det vil sige saaledes som den med Hypotheser ell.eller Theorier træder til Objekterne er Iagttagelse ell.eller iagttagende Viden. –
Er altsaa kun den bekræftedebekræftet Theorie Sandhed, saa gjelder det Samme om det vedkun Theorien forklarede Tilfælde. –
1) Beviset som bliver ført af Underet for den chr:christne Læres Sandhed.
2) Adskillelsen af Troesartikler iif fundamentales og non fundamentales eftersom de ere organiske Bestanddele af »summasuma fidei«.










19de Forelæsning.
Den dogmatiske Interesse spørger: hvad er SandtSandhed
– dogmatistiske ....... : hvad er der skeet
– historiske ........ hvad har hidtil gjeldet for Sandhed


ell.
eller


hvad har manh hidtil overleveret som et Erfaret.
(KirkenT behøver ingen Theologie.
Theologien adskiller sig altsaa fra Religionen, de theologiske Sætninger fra Dogmerne, at de sidste udtale ubefangent Sandheden: saa er det eengang; hvorimod de første indeholde Forsøget at bevise dem ɔ:det vil sige at forsone dem med det tvivlende Jeg. –) 










20de Forelæsning.
Vi saae Nødvendigheden af Fornuften for at vorde Sandhed maatte finde sin Bestyrkelse i et Almdl.Almindelighed, for at befries fra det Enkeltes Magt. Men dennedette d· Erfaring er dog kun et Vidnesbyrd, og der udvikler sig altsaa Fornødenhed at udvikle, at det virkelig er en Erfaring. For at bevise dette kan Fornuften jo ikke synke ned paa et foregaaende Standpunkt, og bevise det af UnderetUnderret der jo igjen beroer paa Vidnedsbyrd, ell.eller af Troes-Analogie, der jo igjen beroer paa disse. Nu staaer der altsaa intet andet tilbage end at Vidnedsbyrdets Sandhed ved et andet Vidnedsbyrd, ogell.eller gjør vi det, komme vi enten til at bevæge os i en Cirkel, som det skeer i mange Prolegomena til den orthodoxe Dogmatik; ell.eller skjule Cirklen under en uendelig Proces saaledes som det skeer i Indledninger til det N.T.Nye Testamente, hvor man udvikler de ydre Grunde for de bibelske Vidnedsbyrds Sandhed.
For nu at undgaae dette maa man fæste Blikket paa Vidnedsbyrdets egen indre Beskaffenhed – de indvortes Beviser for de chr.christne Vidnedsbyrds Sandhed; men skal her ikke igjen indtræde den samme uendelige Proces, ledes man til at indsee, hvad man dog egl.egentlig mener med disse indre Beviser, at deri indrømmes Fornuften en Competence til efter egne Love at bedømme Objektet.










2det Afsnit.
21 Forelæsning.
Fornuften, forholdt sig vel virksom paa alle de udviklede Trin af den empiriske Viden, men dens Virksomhed var dog indskrænket fordi den var betinget ved et Objekt  Men Kriterierne for Sandheden vil Fornuften ikke kunne finde noget andet Sted end i sig selv, men dens tvende Bestemmetheder var Almindelighed og Objectivitæt, den vil altsaa nu paa dette Standpunkt a priori bestemme, at kun det er Sandhed, der har Almindelighedens og Objektivitetens Charakter. –
Betræffende det Første vil altsaa Fornuften bestemme, at kun de Religionslærdomme ere at ansee for sande, som ikke ere indskrænkede til EnkelteAlle (Kredse, Menigheder, Folkeslag.), men hvad der gjelder som Indhold for Alle.
Betræffende det sidste, vil den bestemme, at kun det kan være sandt, der gjenfinder sig i det øvrige Complex af Objekter, det vil derfor ikke turde have Charakteren af det Abnorme, af det mod alle andre Ting Anstødende.










22de Forelæsning.
Det vil altsaa være aldeles lige om vi sige: kun det Abstrakte er Sandhed, ell.eller kun det er sandt, der stemmer overeens med de logiske Tankebestemmelser, elleller Forstanden afgjør hvad der er sandt.



den sunde MskMenneskeforstands Theologie.



Fornuften forsaavidt den bevæger sig i Abstractioner (det Almdl.Almindelige som modsat det Enkelte og som det der kun kommer istand ved en negativ Forholden mod (Abstraheren) mod det Enkelte er det Abstracte) og holder fast paa det Abstracte som paa det Sande kalde vi Forstand. – 










23de Forelæsning.
Uden Objekter kan Forstanden Intetslet tænke; thi dens Tænken bestaaer jo i Abstraherenenten fra det Enkelte i Objekterne eller im »Hinzutragen« af dens Begreber1 (som Form) til Objekterne (som Materie); men ligesaalidet tænker den Objekterne som de ere; thi ved sin Tænken har den jo forandret dem.
Hvad der nu gjelder om ethvert Objekt gjelder naturligviis ogsaa om Objektet for den religieuse Viden – Sandheden. Da Alt bliver forandret idet det bliver erkjendt, saa følger deraf at Sandheden ikke kan blive uforandret erkjendt. Den religieuse Sandhed er et Uerkjendt og Uerkjendeligt, er Læren af den Skikkelse af Viden, som vi have betegnet som Ikke-Videns Theologie.
Men det bliver gjerne anført fra Supranatural. Side, at dens Standpunkt er det bibelske. Men det er en reen Opdigtelse. Thi da S.SupraNaturalismens VæsenNaturalismen bestaaer i at den gjør Ikke-Videnen gjeldende, og betegner denne Negation med Ordet Tro, saa har den netop dermed forladt Bibelens Standpunkt, der ikke veed Noget af saadan Adskillelse. Bibelen bruger at troe og at erkjende iflæng, og forstaaer derved den aandelige Besiddelse af Sandheden.
Men er det supranaturalistiske Standpunkt da ikke dendet kirkelige Dogmatiks Standpunkt. 

1
dens egne Almindeligheds Begreber ɔ:det vil sige Kategorier.











24de Forelæsning.
Fornuften, der som empirisk Viden ikke kom til at svare til sit Begreb begyndte at forholde sig dømmende kritiserende og frembragte paa det theologiske Gebeet: Naturalisme, Forstandstheologie; Ikke-Viden.
Men Resultatet af denne Ikke-VidenViden ater af aldeles vi aldeles ikke kunne erkjende Noget Oversandseligt er aldeles ikke af sandselig Charakter. Den transcendentale Betragtning beroer altsaa paa en Modsigelse, der ikke viser Andet end Fornuftens Instinct til at gaae ud over hiin Skikkelse.
Dette Instinkt kan nu ikke gaae paa Andet end paa at fjerne det, hvoraf Ikke-Viden fremgik som et nødvendigt Resultat. Men dette er ikke Andet end at Fornuften bestandig refererede sig til Sandheden som til sit Objekt. Vel ikke som til et fremmed Objekt, (der er Viden); men dog til et Objekt, hvorimod det forholder sig som Subjekt.










25de Forelæsning.
Gjennem den før paaviiste Modsigelse ledes Fornuften ind i en Sphære, hvor Fornuften ikke mere forholder sig receptiv mod eten Objekt, hvor der derfor ikke længere kan være Tale om en Anvendelse af Kategorierne, fordi der overhovedet ikke længere er et Objekt i Modsætning til et Subjekt og dette er det Praktiskes Sphære.
Fornuften som praktisk har ikke mere med Objekterne at gjøre, ikke som om den ignorerede dem; men idet Fornuften er praktisk, autonomisk, kort Villie, er det hvormed den har at gjøre Lov, Postulat, og der gives for den ingen Objektivitæt, uden forsaavidt det skal være en frembragt. Men dette af Fornuften frembragte er virkelig Subjekt-Objekt. –










26de Forelæsning.
Bestaaer nu Forskjellen mellem det Standpunkt, hvortil vi nu ere komne, og den praktiske Idealismus kun deri, at det opfatter som »Væren«, hvad dettedetter sætter som blot »Skullen«, saa vil ogsaa paa dette Standpunkt den værende Sandhed kunnekunde anskuesopfattes paa paa en dobbelt Maade, nemlig det der hidtil først var Objekt, dernæst moralsk Verdensorden[,] vil nu blive anskuet som det anskuende Subjects værende Substants, hvorimod det der først var »Jeg« derpaa villende Subject, vil nu blive anskuet som det, der væsentligt kun er Moment, Accidens til hiin Substants.

Anskuelse af det AbsoluteUni···

den absolute Afhængigheds Følelses Theologie



Det Absolute »er det, der er hævet over enhver Modsætning, og som derfor hverken kan have en Modsætning i sig ikke heller kan taale Noget som staaende over for sig.« 










27de Forelæsning.
Sandheden er her opfattet som Væren ɔ:det vil sige Identitæten af det Subjektive og det Objektive er noget Fuldendt. Men nu har det viist sig paa de foregaaende Standpunkter, og ogsaa paa de sidste, at begge ere differente, at altsaa Sandheden ikke er. Denne Differents er paa Anskuelsens Standpunkt ikke kommen til sine Rettigheder; men paa en lignende Maade som det skete i Mystiken ignoreret og voldsomt negeret.
Men idet den kun voldsomt er skudt til Side, men har viist sig selv som berettiget, staae nu de to modsatte Bestemmetheder imod hinanden, at Sandheden ikke er, og at den er, ell.eller at Sandheden er en Skullen, og at den er en Væren.
Er nu den virkelige Forening af Ikke-Væren og Væren Vorden, saa bliver Sandheden at opfatte hverken som Ikke Væren ell.eller som Væren; men som Vorden. Fornuften vil altsaa svare til hine to Fordringer, naar den erkjender Sandheden i sin Vorden.
Noget bliver erkjendt i sin Vorden, naar mandet veed Loven ell.eller Reglen for dets Vorden. Loven ell.eller Reglen for Vorden kalde vi Bestemmelsen ell.eller Begrebet. Denne er Gjenstandens Væren, der tillige er en Skullen, en Skullen, der tillige er en Væren. Sandheden vil altsaa blive erkjendt idet dens Begreb bliver erkjendt. Var nu Fornuftens Adfærd, hvor den havde med en Skullen at gjøre: Produceren, hvor den har med en Væren at gjøre AnskuenSkullen, saa vil dens Forhold til Sandheden som en Vordende være begge Dele. Fornuften vil altsaa idet den besidder Sandheden som et Vordende ell.ellervære begge Dele hvad der er det Samme, idet den  erkjender Sandhedens Begreb, ligesaa vel anskue den som frembringe den. Denne Fornuftens Handlen, der forbinder den umidd.umiddelbare Anskuen med den ved egen Virksomhed medierede Frembringen kalde vi Begriben, ell.eller speculativ erkjenden i engere Forstand. Den indeholder de sidstomtalte Skikkelser af Viden som ophævet Moment i sig.





Speculativ Theologie

ell.
eller

Religions-Videnskab

.

Er man ved »Vorden« kommen videre end den idealistiske Skullen.?
Hvad vil Vorden sige (forskjellig fra Forandring ell.eller Bevægelse – Historie –?)
Begreb er Loven for Vorden, ell.eller Loven for Udvikling?
(forskjellig fra en Almeen-Forestilling.)
Vi kunne derfor sige at Begrebet er den guddommelige Tanke iell.eller Tingene, ell.eller det, Gud har for med dem, hvortil han bestemmer dem –
at erkjende Begrebet er = at begribe, deri ligger nu begge Momenter. 1) man har efter almdl.almindelig Sprogbrug ikke før begrebet····dh· en Sandhed end man har seet, at den nødvendigviis fremgaaer af de Grunde, man tillægger Gyldighed. Men det er jo ikke Andet end at det er Begrebet, der fremgaaer som Resultat af det Bevisende og vor Virksomhed. 2) paa den anden Side har man ogsaa den Bevidsthed, at man kun kandet begribe det, hvad virkeligt er, – Altsaa skeer Begriben efter···· vor almdl.almindelige Forestilling ved at frembringe det, der er uden vor Frembringen.
Den begribende Betragtning har derfor med Gjenstandens Genesis at gjøre. Kun maa man derved ikke  tænke paa den udv:udvortes Genesis, hvorledes den er betinget ved Forandledninger, der ere det sig Udviklendes Væsen fremmed; men indeholder den evige, indre Genesis og Udvikling, som man meest passende betegner med det Ord: »Dialektik«. – I denne Modsigelse, at Noget egl.egentlig er et Andet, end det virkeligt er, ligger NødvendighedenNødvendi·heden af Udviklingen, som man kalder Dialektik.
Da altsaa vor Handlen er Tænken; men det Erkjendte ligeledes er Tænken, saa er vor Erkjendelse deri identisk med Gjenstanden. ɔ:det vil sige den er speculativ Erkjenden.






Speculativ Dogmatik






Religionsphilosophie







Forskjel

1) m: H: t:med Hensyn til Omfang.
2) m: H: t:med Hensyn til Form.



færdig d. 12 Dec: 37.bl. 12 er ubeskrevet  














Erdmann: Vorlesungenüber Glauben und Wissen.

Berlin 1837. –
21 Nov. 37. –
Den første Deel af denne
Bog synes mig langt bedre holdt end den anden (Wissen). Den begynder saaledes, som det idetmindste nu staaer for mig, med reent at lade Personen (Jeget) forsvinde og istedetfor dette at substituere et Subjekt-Objekt (Fornuften – Tænkning), hvilket den foregaaende Udvikling ikke berettiger til; thi er det endogsaa givet, at Subjektet maa staae i et væsentligt Forhold til Objektet, (hvis dybere Grund senere da maatte blive at paavise i begges evige Concentricitet) saa kan man dog foreløbig nu kun gjenem Consequentsen naae til et fornuftigt Jeg, der bliver sig et Slægtsskabsforhold bevidst med Objektet. I dette Tilfælde er det ogsaa rigtigt at Fornuftendet opdrages til Fornuft; thi det vil da sige det fornuftige Jeg, der nu gjenem en Genesis gaaer op i det sande Subjekt-Objekt, der har Vide nok til at rumme alle endelige Subjekt-Objekter. Det er derfor vel sandt at Fornuften er almindelig Selvbevidsthed; men derfor er man endnu ikke berettiget til at sige (cfrconferjævnfør p.paginaside 141) at det Spørgsmaal hvad der er det Almdl.Almindelige i Selvbevidstheden er lige betydende med det, hvorved adskiller det sig selv bevidste Msk.MenneskeMsk.Menneske adskiller det sig selv bevidste fra alle andre Skabninger; thi Fornuften som saadan ligger ud over Msk.Mennesket
Men en lignende Subreption viser sig ogsaa fra en anden Side, som er bleven meget almdlig i den senere Tid, og som har sin Grund i  man overseer Χstd.Christendommens historiske Side. Medens det nemlig, naar man udvikler den hedenske Selvbevidsthed er sandt, at Hypothesen først finder sin Bestyrkelse i et Almdl.Almindelighed, en Erfaring, (ell:eller da det ved Hjælp af Hypothesen foretagne Experiment selv er en Erfaring: at kun den ved ErfaringSandh bestyrkede Erfaring er Sandhed) og at saaledes Begrebet Tradition først indtræder paa et senere Trin, saa er den ved den chr.christne Udvikling allerede givet tidligere; thi Hypothesens Paradigma der deklineres i Experimentet er jo Troen (elleller i dette Afsnit Troeslæren) altsaa en Erfaring (af Andre). Feilen ligger i dette Tilfælde altid i en Gaaen ud over en vis traditionell-sproglig Relativitæt, en Gaaen ud over, der ofte udgiver sig for at være speculativ; thi Χstd.Christendommen har egl.egentlig udviklet Begrebet Tradition, men nu opdagede man bag efter den dertil svarende hedenske Analogie, og hvad der før var en Hovedinddeling bliver nu en Subdivision – En almdl.almindelig i MsksMenneskets historiske (detss Slægts Side) begrundet almdl.almindelig mskligemenneskelige Communication et til ethvert Moment givet, naturligviis da det er historisk, ud over ethvert MskMenneske liggende Relief for deres Ideer – som Underafdeling kommer saa denne almdl.almindelige Tradition, og den egl.egentlige stricte saa kaldte Tradition.
En anden Betragtning, denne Bog foranlediger mig til, er den, hvorledes det dog egl.egentlig forholder sig med Forholdet mellem Deductionen af Standpunktet og Standpunktet selv historisk efterviist. Paa flere Steder forekommer det mig, at det blot er en Carrikatur, der som saadan naturligviis bærer Tilfældighedens Præg, bærer dendet Villies Yttring i sig, hvorved det  tiltil– Trods for Tankens Nødvendighed afslutter og crystalliserer sig. Jo mere nu Deductionen tager Hensyn herpaa desto mere staaer den Fare for at blive en saa god som mulig Ordnen af Livets tilfældige Concretioner, og ikke af Ideens nødvendige Kjødvordelse. Dette er overhovedet det svælgende Dyb mellem den abstracte Deduction og det historisk Virkelige, at om det endog kan vise, at Tankens Nødvendighed afsætter et saadant Tanke-Moment, det dog derfor ingenlunde har viist dets historiske Virkelighed: curdeus homo? – Jeg skal oplyse det med et Exempel som jeg tager af den 19de Forelæsning:
Naar der saaledes p.paginaside 171 bliver sagt, at fordi at Fornuften ved Experimentet først faaer den Bestyrkelse, der er nødvendig for at den skal være Sandhed, saa følger ingenlunde deraf det, der uddrages at det »Beglaubigende, weil das Beglaubigte von ihm abhängt gegen dieses das Wesentlichere ist«; thi deelsligesaa gjelder det jo dog ikke om det enkelt Tilfælde, da i det Fald det ikke skulde slaae til, der jo staaer den Udvei aaben, som han ogsaa før omtaler, at det er et mislykket Experiment, og man altsaa kan sige, at naargj man taler om det enkelte Tilfælde, det da ingenlunde gjelder om noget; men tager man det i sin abstracte Form, at Fornuften overhovedet maa finde sin Bestyrkelse ved Experimentet, saa er det vel sandt; men det er jo lige saa sandt  at det enkelte Tilfælde maa finde sin Bestyrkelse ved Fornuften (cfrconferjævnfør 166 Wenn altso nur die bestätigte Theorie die Wahrheit ist, so andrerseits auch nurder der durch die Theorie erklärte Fall.) Standser nu Deductionen her saa er det den tilfældige Empirie, der retarderer. Dette paa den ene Side; men see vi nærmere til saa forholder det sig dog i Virkeligheden heller ikke saa; thi om end dette Standpunkt urgerer det historiske, og saaledes ikke distinguerer mellem articuli fundamentales og non f.fundamentales, og altsaamen ikke gjør Indholdets Sandhed til Gjenstand for sin Betragtning; men indifferent derimod blot spørger hvad lærer KKirkefædre etcetcetera; saa kommer det samme Spørgsmaal dog igjen blot paa en forandret Maade; thi naar jeg saa igjen maa spørge hvilket Kirken nødvendigviis maa gjøre, hvilke KKirkelærere lære det, ɔ:det vil sige hvor betydelige etcetcetera kort sagt hvilket Forhold stode de i til Sandhedenc, thi saaledes per saturam balloterer dog Kirken ikke paa Sandheden – saa er jo dog ved nærmere Eftersyn dette Standpunkt ikke indifferent for Sandheden, og medens det vel under Forskningen efterderefter, hvad K. lærer, hvad Skriften, søger at glemme sit Standpunkt, sig selv, sin Interesse, saa kommer dog den senere igjen, og er i ethvert Tilfælde latent tilstæde. Saaledes synes altsaa saavel Deductionen som det historiske Standpunkt corrumperet.vilkaarligt corrumperet, Han standser Deductionen for at fremstille en Carrikatur og af denne tager han ikke den sande men en carikeret Midte. 




a

Medens derfor Erd. saa heldig fastholder Troena i sin reen historiske Side som ikke værende udenfor ΧstdChristendommen, gjør han det derimod ikke ved Traditionen.


a
cfrconferjævnfør de første Forelæsninger.



b

Jeg troer, at den Overgang som den 19 Forelæsning indeholder, bedre lod sig gjøre saaledes:
Hypothesen skal finde sin Bestyrkelse ved Experimentet, og er dogdog er paa den anden Side uafhængigt afderaf og indolentinddolent for hvert især (thi den Indrømmelse, at det kunde være et mislykket Experiment viser Hypothesens Superioritæt) og dog igjen afhængigt, dette kan kun opnaaes derved, at Tilfældet er væsentligt beslægtet med Hypothesen ɔ:det vil sige er almdligtalmindeligt, at Hypothesens Adam finder sin Eva (medens han kun giver Dyrene, de empiriske Isolationer – Navn).
d. 23 Nov. 37.     K.


c
denne Bemærknings Rigtighed seer jeg bestyrket ved Erd:Ed egen Recapitulation i den 20 Forelæsning p.paginaside 187. So sucht sie endlich aus den gegebenen Objekten das heraus was von Andern als wahr bezeugt worden ist.



d

»Wie liesest Du? »so daß die Lesart Criterium der Wahrheit wird.«
p.paginaside 178.













Forelæsning NoNumeronummer 21.

Men nu møder en ny Vanskelighed. Thi maa man vel indrømme Erd., at Erfaring slet ikke er saa passivisk som man i Almindelighed er tilbøilig til at troe, og man derfor maamaa derfor indrømme Erds. Udvikling Fortjeneste (fEfor Exempel den Bemærkning at det hedder: at gjøre Erfaring.) saa kan man dog vist heller ikke nægte at han netop idet han gjør Anvendelse deraf paa det christelige Gebeet, han netop derved vover sig ind paa det allerfarligste Gebeet; thi virker, hvad man dog vel med Rette kan sige, i Almdl.Almindelighed al Erfaring vækkende, saa virker den chrchristne befrugtende, og her opstaaer da en Grændse-Strid, thi Spørgsmaalet bliver da, hvorvidt jeg i samme Forstand kan underkaste Χstd.Christendommen min aprioriske Bedømmelse som ethvert andet Factum. Det er dette Sidste, der ei er klart udviklet idet han siger: so wird also die Vernunft sich damit beruhigen können, daß irgend ein religiöser Inhalt durch die innere Erfahrung sich als wahr zeigt.
Alt dette viser sig paa en Maade ogsaa derved at han her som ellers efter at have givet en Udvikling afaf det ···· det ny Standpunkt, nu gjør Overgangen til den speciellere Application deraf med de Ord: Machen wir die Anwendung auf dasjenige Gebiet, mit dem wir es zu thun haben. Men saaledes turde det være muligt at Forholdet mell.mellem disse to Gebeter ikke er saa aldeles nøie undersøgt.
Uagtet den Maade, paa hvilken Erdmann limiterer p.paginaside 196. det foregaaende Standpunkt saa bruger han Dog stedse det Udtryk Fornuft, uagtet han ifølge p.paginaside 196., hvis han vil være consequentconsequents maa, saa synes mig,  bruge et andet engere···d·e Udtryk. Dette paa den anden Side; men naar han beskriver Naturalismen saaledes som han rigtigt gjør, saa synes pludselig det hele Standpunkt at faae en Excentricitæt, hvorved det falder udenfor den Horizont, der betegnes med Glauben og Wissen, naar Glauben skal forstaaes paa denne reent historisk christelige Maade. Og saaledes bestyrkes jeg nu ogsaa i at alle de Udviklinger, som handle om »Erfaring, og Iagttagelse egl.egentlig ikke høre hjemme indenfor en saa rigtigt christelig determineret Tro, som her er givet, men at det første Standpunkt er det hvor ikke Fornuften men den chrchristne Erfaring søger sin Bestyrkelse i en anden Erfaring.










d. 26de.
Nu formoder jeg at forstaae, hvad Erdmann mener, at nemlig det senere Standpunkts Excentricitæt er betinget ved dets Overgang til det egl.egentlig Speculative, hvorved dets egen Forudsætning (Troen) er draget med indenfor Tvivlen, hvorved man altsaa opdager at der i det Umidd.Umiddelbare ligger et Moment, der nu tvinger det senere Standpunkt som et Moment i Totalitæten at betvivlebl sin Forudsætning. Forsaavidt hører Naturalismen her med, fordi den er en Betvivlen af et positivt Standpunkt og og altsaa har dette til sin Forudsætning; medens den har dets Indhold til sin Tvivls Gjenstand. 












adp.paginaside 218.

Her møder en Vanskelighed ved Fremstillingen af Supranaturalismen; thi det er vistnok en Sandhed at har K. viist, at derdet er ikke gives nogen theoretisk Viden, saa vil det jo aabenbart sige, at den hele Sphære i den an sich er lukket for den mskligemenneskelige Bevidsthed, og altsaa kommer den hell.heller ikke ind i Msk.Mennesket gjenem Bevidstheden, og jeg vil derfor gjerne indrømme Göschel, at Ikke-Viden consequent ender i Ikke-Troen. – men derfor mener ogsaa Supranaturalisten, at der maa foregaae en total Forandring med Bevidstheden, der maa begynde en Udvikling aldeles forfra og ligesaa evig i Ideen som den første. Det er derfor vistnok en Feil af S.Supranaturalismen at knytte sin Troe til K. Ikke Viden; thi af K. Ikke-Viden maa der som sagt komme Ikke-Troe, og den S.Supranaturalistiske Troe er netop en ny Bevidsthed. Feilen viser sig derfor tydeligere i Rationalismen, der netop bliver indenfor den samme Bevidstheds Grændser, uden dog at opdage, at naar indrømmes Ikke-Viden i den K.Kantianske Betydning, den aldrig kan faae Troe i sin Forstand indenfor den samme Bevidsthed, og at det eneste Middel til paa den Maade at komme til Tro er en dybere Undersøgelse af Bevidsthedens Væsen. –
d. 4 Dec.














Om Forholdetmell.mellemKant og Fichte.

1) betræffende Deductionen af begge disse Standpunkter da forekommer den mig at løbe ud paa det Samme. Fornuften har nemlig nu fundet et Standpunkt, hvorved det undgik den Vanskelighed, at Sandhed, da den var et Objekt, derved blev altereret i det Øieblik: Subjektet···· vilde tilegne sig den. Denne Sphære er den reen praktiske. Den har det ikke her med Objekter at gjøre (cfrconferjævnfør p.paginaside 235 n:nederst) uden forsaavidt disse skulle vorde frembragte. Den har derfor intet Dogme, ingen Lære, men kun Postulat, at troe paa Gud er at realisere ham. Men saaledes forholder det sig jo ogsaa med Fichte, og hvad Erd. i Anmærkninger nærmere udvikler omd at Kant ikke altid strængt fastholdt sit Standpunkt; men undertiden tog det Ord »Postulat«, i en Betydning, hvorved det nærmede sig til at blive d.det samme som et Axiom, saa er der jo ikke taget Hensyn dertil i Deductionen.Deductionen,
2) Men hvorfra faaerfor K og F. et Objekt, uden at dettes Betragtning standser Handling (og gjelder da ikke om denne Betragtning af Objektet her det som K. engang for Alle har gjort gjeldende om alle Objekter.); men da nu den uendelige Aproximation gjenem Handling netop er Sandhed,  saa faaer den jo Sandheden gjenem en Usandhed; og hvorfra faaer de overhovedet disse Ideer om Gud etcetcetera (om man end og fastholder Idee i den K.Kantianske Betydning saa det ikke er en theoretisk Erkjendelse; men et »regulativt Princip«.) Disse kunne jo i det høieste staae som Resultater af – den uendelige Udvikling, hvilket ikke vil sige stort – det er da et Indhold, som ingen Væren har, hvorom jeg altsaa ikke kan sige stort, deels fordi jeg da maatte synke ned i en theoretisk Betragtnings Snarer, deels fordi jeg ikke har Tid dertil.
Det Objektive kommer jo bagefter cfr.conferjævnførp.paginaside 244. n:nederst og 245 ø:øverst, men kommer det bag efter, og tillige som det der i samme Øieblik skal fortrænges af et nyt subjektivt Maal, saa indseer jeg ikke hvorledes man kan kome til om det endog blot hedder at postulere det; thi end ikke det vil der være Tid til. og ethvert Øieblik der anvendes til at postulere det er jo i Begreb med at blive af theoretisk Art. – 
Et Bidrag til at forstaae dette Forhold er p.paginaside 245 og 46., hvor han siger: das nämlich, was bis dahin Object gewesen war (der religiöse Inhalt, Gott) ist itzt moralische Weltordnung d: h:das heißt seyende Vernünftigkeit, also die Substants des wollenden Subjectes d: h:das heißt mit ihm identisch«. Idet nemlig i de Ord: Gud etc.etcetera hos Kant endnu optraadte en om end nok saa lille Rest af theoretisk Betragtning, hvorimod den reen praktiske, som den ene gjeldende, Side træder stærkere frem i de Benævnelser: moralische Weltordnung.
Det er særdeles rigtigt, hvad han siger om Schl. p.paginaside 251: Der Schleiermachersche Standpunkt hat daher das große Verdienst, daß er das Gefühl der bloßen Accidentalität des Einzelwesens geltend gemacht hat. Eben aber, weil es dies specifische Gefühl ist, welches er geltend machte, treffen ihn die Einwände, welche die Gefühlstheologie überhaupt treffen, nicht.
Fremdeles p.paginaside 253. »Es braucht aber der große Unterschied zwischen dem mystischen Gefühl der Einheit mit Gott, wo das Einzelwesen als Einzelwesen sich der Wahrheit theilhaft weiß, und dem schlechthinnigen Abhängigkeitsgefühl, wo es seine Einzelheit als verschwindend weiß, nicht mehr besonders hervorgehoben zu werden.
Fremdeles p.paginaside 266 n:nederst og 67 ø:øverst Schleiermacher konnte auf einem Standpunkt, wo Alles als Seyn gefaßt wird, auch die Verschiedenheit nur als eine Seyende fassen; daher unterscheiden sich bei ihm die Religionen nicht nur als Stufen sondern auch als Arten. Auf einen  Standpunkte, wo dagegen die Wahrheit als sich Entwickelndes gewußt wird, werden die verschiedenen Religionen zu verschiedenen nothwendigen Entwiklungsstufen der Religion überhaupt. –
d. 12 Dec. 37.














Zeitschriftfür Philosophie und spekulative Theologie.



v.vonDrDoctor. J.H. Fichte.

Ersten Bandes erstes Heft.



Weize søger i sin Afhandling: »die drei Grundfragen der gegenwärtigen Philosophie«, stilet mod die Philosophie unserer Zeit. Zur Apologie und Erlaüterung des Hegelschen Systemes v.von DrDoctor. Julius Schaller. Leipzig 1837.8.«, at bringe det første Spørgsmaal om Methoden d. v. s:det vil sige den absolute Methode til Evidents. Dette Spørgsmaal og dets Løsning som et væsenttlig og H. alene tilskriveligt Resultat af Kants Idee til en Fornuft Kritik og Schellings umidd.umiddelbare Anskuelse. – Hegel springer dog et Standpunkt over, hvorfor det bliver nødvendigt endnu engang at vende tilbage til Kants ærlige Vei. Hans Phænomenologie skulde egl.egentlig repræsentere denne Erkjendelsens Kritik, men det kan den ikke, deels vises det ogsaa ved H. tause Erkjendelse deraf, fordi han udelukkede den i Encyclopedien ell.eller idetmindste kun benyttede dens adsplittede Dele paa forskjellige Stæder – deels fordi den paa en Maade fuldender hele Systemet, idet dens enkelte Evoloutioner ikke ere den igjenem sin egen Dialektik til Erkjendelsens Begrebet henførte almdlligealmindelige Erkjendelse, hvorved Overgangen er funderet fra den almdl.almindelige Erkjenden til den egl.egentlige speculative, men tillige indeholder det for Bevidstheden endnu ikke fremtraadte; men dog an sich tilstædeværende Objekt, og saaledes de enkelte Bevægelser tillige er dettes Bestemmetheder. Den Philosophie, der som Hegel antager den absolute Identitæt af Tænken og Væren maa nødvendigviis begynde med Logiken, med »Væren« som den første umidd.umiddelbare Identitæt af begge som den enkelte med sin Gjenstand umidd.umiddelbar identiske Tanke. Dernæst udvikles, hvorledes det staaer sig med den Fordring om MethodensF absolute Nødvendighed for Indholdet. W. fordrer kun en relativ Nødvendighed.

d. 18 Dec:





a

Om Betydningen af Methode.
Om Forholdet mell.mellem Logik og Natur-Videnskab.



b

»den speculative Logik« efter Weize.



c

»Methodiken beroer væsentligt paa den Bevidsthed, at Methoden som saadan har sit Sæde i Subjektet, at den følgelig ogsaa maa vorde retfærdiggjort for Subjektet, maaat Subjektet opstaae i Subjektet paa en lovmæssig Selv-Udviklings Vei«. Weize.











W. mener altsaa Methoden ikke fordrer absolut men relativ Nødvendighed, opfattet i sin Sandhed fordrer den meget mere kun en relativ Nødvendighed afv Indholdet, een af en Forudsætning, der tilforn maa være anerkjendt som FactumSandhed ell.eller snarere som Fordring afhængende ell.eller af denne Fordring sig givende  Nødvendighed.