Leporello.



Der lod sig tænke en ganske anden L. Han er en Dæmon; dog skulde hans Maske langtfra være denne gamle furede Skikkelses; nei en ung Karl – men blot i et enkelt Nu fornam man Dæmonen titte ud af Cujonens og Eenfoldighedens Incognito.
Man tage Scenen paa Kirkegaarden, hvor han indbyder Commandanten: han er ikke selv Cujonen, han i Grunden spotter D. Js Mod. – Scenen ved Taflet, hvor han synger »at Aander holde deres Ord og komme om Natten«. Der burde det være saaledes, at Moralen glimtede frem til D. J. »De skulde dog være forsigtig, thi, unter uns, Aander holde deres Ord.«
          – Saaledes tidligere, hvor D. J. fortæller ham, hvorledes han har i Sinde at narre Elvira og at hans Omvendelse blot er Maske: her maatte Eenfoldigheden i et enkelt Glimt have en Tilsætning af Dæmonen, der kun altfor godt forstaaer D. J.
Overhovedet skulde L. have i et saadant enkelt Øieblik noget af det Spidsfindige i den Forstand tillige hvori Almuen tager det om det Malitieuse; det skarpt og dybt og gjennemtrængende og tillige stikkende.
















Geert Westphaler.




Den Skuespiller der fremstiller Geert, burde vistnok være opmærksommere i de enkelte Declamations-Numere han har (»HistorierneHistorierne«) at understøtte mere mimisk og holde det mere parlerende. Naar Geert fortæller om Keiser Augustus og Paven, bør det holdes saaledes, at det er Geert saa nærværende som havde han personligt været tilstede. Altsaa uvilkaarligt mimiserer han, man seer i Geert en phantastisk Reflex af »Keiser August« man hører Stemmerne omtrent som hos Mester Jackel. Derved bliver Comiken mere vanvittig. Geert er nemlig Karrikaturen af det Sande »at leve sig ind i Historien«. Han har ogsaa levet sig ind i Historien, det staaer saa levende for ham – men det er Galskab. Man maa tillige tænke sig, at Geert ikke blot naar Nogen vil høre, er til Tjeneste med sine Historier, men  ogsaa, at han, naar han er alene, pleier flere Gange om Dagen at fortælle for sig selv de samme Historier. Saa kommer strax det Mimiserende. Det lod sig endog tænke, at Geert naar han er enehj, har lidt Kostume til Hjælp, et Skjæg fEfor Exempel han tager paa, naar det er Paven, der taler, en Hjelm ell.eller Deslige naar det er Augustus.
Noget kunde Foersom gjøre i denne Retning; men det var et Forsøg værd, at Geert blev taget et Par Streger længere ind i Afsind, og at saa Phister fik Rollen.
















En æsthetisk Bemærkning.




Der gives en vis Classe MskerMennesker tildeels Forfattere (Roman- Novelle- og Deslige), hvis hele Liv væsentligen gaaer op i at sysle med Forholdet til det andet Kjøn. De mene nu tillige at have Intellectualitet, og at egentlig det Interessante er Kategorien; den Tid er forbi, da det at være smuk o: D:og Deslige var det Afgjørende. Og dog, skal man see, at de tillige ere selv yderst omhyggelige for deres Ydre, pyntelige o: s: v:.og saa videre Det vil sige, de have en Berøring af Intellectualitet, men ingen Tro derpaa. Medens de forsikkre, at det dog egl.egentlig er Aand det kommer an paa, vilde de fortvivle om at opnaae Noget, hvis de fEfor Exempel skulde være Vanskabninger, eller blot ikke være paaklædte efter allernyeste Mode. Det er Fuskere, leflende Individualiteter. Som Type paa en saadan kunde Saint-Aubain tjene. Det er en Duplicitet, som kunde have psychologisk Interesse at fremstille. Den vilde imidlertid blive forstaaet af Faa. Saadanne Individualiteter ere paa det erotiske Gebeet hvad »Docenterne« ere i Forhold til »Videnskab«, de bilde sig ind ataf have »Aand«, og dog vilde de blive angest og bange, naar de egl.egentlig kom i Berøring med Aand, ell.eller de vilde finde det var en latterlig Overdrivelse.











En ethisk Dom over Stud.StudentGoldschmidts Senere ell.eller om  hans OvergangOvergangen til det Senere.
af

S.K.




Hans Første er som bekjendt »Corsaren«, en gjennem 6 Aar fortsat Stræben, der, hvad ogsaa en af mine Pseudonymer gjorde meest betegnende kan sammenlignes med de offentlige Fruentimmers
          – Foragtelighed og saa at tjene mange Penge, et vist overdaadigt Liv – en Stræben, der egl.egentlig er at betragte, om ikke som det Frembringende saa dog som Symptomet paa Opløsningen i Danmark, en Stræben der skaffede Danmark
          »Pøbel«,  stræbtedemoraliserede at demoralisere den tjenende Classe, Skole-Ungdommen, forbittrede Stand mod Stand og saaledes vanskeliggjordevanskeliggjorte den christelige Løsning af Problemet om »Næsten«, en Stræben, der ikke var saa farlig ved hvad den skrev som ved for hvem den skrev, idet et Par fortvivlede Talenter, som mistvivlede om en betydeligere Plads indenfor Ærens Grændser i Literaturen, valgte at blive Heltene for et saadant Publikum, der nu misbrugtes  paatil enhver Maade.
Naar i smaa Forhold Alt ellers viser sig gunstigt for Foragteligheden (den pecuniaire Fordeel, Udbredelsens Magt o: D:og Deslige) saa gjælder det desto mere om, hvis Forholdet da ikke skal blive reent afsindigt, at Dommen: Foragtelig, Foragtelighed faaer tilgavns noget at betyde, faaer et behørigt tyngende Eftertryk. Gjøres dette ikke, saa har Landet selv underskrevet sin Undergang. Men desto værre ere Charakteer MenneskerCharakteererne saa faae i Antal, at denne Dom let ikke kommer til at betyde stort, den bliver piattet ind med mell.mellema Andet – og bliver intetsigende. Det er foragteligt siger man – og subscriberer; det er foragteligt siger man – og læser det; det er foragteligt siger– man – og fortæller selv Indholdet; han er en Foragtelig – og derpaa gaaer man i Selskab med ham.
Da ingen Anden vilde besluttede  jegmig mig i sin Tid til at accentuere ethisk.
Men ikke mindre gjælder det om, at der passes en lille Smule ethisk paa, naar en saadan Foragtelig forsøger at danne Overgangen til et nyt, ɔ:det vil sige til et anstændigere Liv. Er det end glædeligt, maa der dog ogsaa passes paa, at det skeer paa en ethisk Maade. Fra Foragtelighed til Anstændighed kan ikke dannes Overgang  uden videre,uden videre; at den Foragtelige saadan en smuk Morgen bliver anstændig. Men endnu mindre lader det sig gjøre paa den Maade som Stud.StudentCa Goldschmidt gjorde det. Han forklarede nemlig: at »Corsaren« var en Gjennemgang i hans Udvikling. Dette er i en anden Forstand Frækhed,  detog fuldkommen lige saa frækt som Corsaren er nemlig ikke Frækhed som Corsaren var det, men Frækhed i at opfatte sit vita ante acta. Det er som  Envilde, der var confirmeret i en Straffe-Anstalt vilde kalde Opholdet der et Moment i sit Livs-Udvikling.
Nei skal Overgangen ethisk gjøres. Maa der fordres. Først en Afbigt. Og denne Afbigt maa være redigeret i de strengeste ethiske Udtryk. Dernæst maa der, i Betragtning af at Skylden der er begaaet er skeet ved Pressen og altsaa har havt Udbredelsen og er fortsat i 6 Aar, fordres at denne Afbigt et halvt Aar igjennem trykkes hver ottende Dag saavidt muligt i alle Landets Blade. Endeligen kunde det blive et Spørgsmaal om det (hvis Forf.Forfatteren ellers ønsker at blive regnet blandt de Anstændige) ikke var i sin Orden, at han gjorde dog et Forsøg paa at  tilbagebetaleaf lidt af de saa lumpent fortjente Penge: saa redelig var dog selv Judas, at han gav Pengene tilbage.
Da dette ikke er skeet, da det Modsatte er skeet, da  Stud.Student G. har forskyldt en ny Frækhed ved at fortolke sit vita ante acta, saa er der ikke Andet at sige om ham end det Gamle.
Han er at betragte som et Opløsningens Phænomen i Danmark. Charakteerløs. Som Redakteur af Corsaren var han en Magt, han commanderede Pøbelen (hvad derved forstaaes). Som Udgiver af Nord og Syd er han en Ubetydelighed, just fordi han selv i Forhold til dette Foretagende synes at ville gjøre Fordring til det Anstændige. Det Farlige er, at der  ingenikke fast Dom er om ham. Vil man behandle ham og angribe ham som en Forfatter: saa hedder det, han er foragtelig, hvad er det værd. Gaaer man ud fra den Betragtning, at Foragtelighed kan gaae saavidt at der maa bruges Magt mod den: saa hedder det: han har lidt saa meget som Jøde i sin Barndom, det har han selv fremstillet rørende i Jøden
ɔ:det vil sige man har Medlidenhed med ham. Dette er det Farlige. Det saae jeg strax i sin Tid, da han udgav Jøden, at hvis han nu længere blev ved Corsaren maatte han blive farlig, da han blev Gjenstand for Medlidenhed ved Hjælp af dette: Ach Vei  mirmihr! som Jøden var. Forvænt ved at nyde Foragtelighedens privilegium flebile paa at gjøre Alt, fordi han indtog Standpunktet ikke blot under alle Partier men under al Critik, har dette nu forfængeligt faaet ham indbildt, at han nu indtager Standpunktet over alle Partier, nu da han er meget mindre end han var som Redakteur af Corsaren. Thi det var, som sagt, Demoralisationen i Danmark, og som den kan være just i Danmark, en Smaalighedens og Bysnakkens og Bagvaskelsens Trælle-Aand, der fandt sin Helt – ja det er poetisk saa sandt – der fandt sin Helt i en Jøde, ligesom Fornuftens Gudinde i Frankrig, som  bekjendt, var et offentligt Fruentimmer.
Dette har jeg anseet for min Pligt mod Gud, mod mit Fødeland, mod Sandheden, mod enhver agtværdig Stræben her hjemme, mod mig selv. Nu det forstaaer sig Sagen kan da denne Gang ikke let blive farlig. Thi naar Stud.Student G: paa anstændigt Sted med Navn under skal  skrivesvare: saa og mod mig: saa har det ingen Nød.  DetEn, der sees jo i Livet: En der paa en Dandsebod er en Satans vittig Karl og frygtet Slagsbroder, naar Fløidørene aabnes for ham til den brillant oplyste Sal, hvor  enhverenhver  Tilstedeværendes Blikder er tilstede udtrykker Ærens Fordringer: saa har han ikke meget at sige, han krøb gjerne ind i Væggen, ell.eller søger Tilhold hos Tjeneren, om han ikke kan hjælpe ham ud igjen. Modig var G. i 6 Aar, modig, ja det vil sige saaledes modig, at det var om muligt at være feigere end det at være feig; thi endnu feigere end det at være feig er at være modig –
          bag en Sjouers Ryg. At han paa Dandseboden i Sammenligning med mig var langt, langt den Stærkeste: ja det vidste jeg. I Sandhed havde jeg ikke været religieust bestemmet, var det hell.heller aldrig faldet mig ind, at gaae ind paa Dandseboden for at hente den drabelige Golds. frem. Han seirede jo ogsaa han den Modige, den mig saa langt Overlegne: skjult bag Sjoueren viste han Mod, under disse Tusinders  JubelMe, der meente, han viste stort Mod. Nu er han jo navngiven paa et forholdsviis dog anstændigere Sted: nu kunde vi jo faae at see disse store Kræfter og dette overordentlige Mod. Det kommer igjen. Da jeg i sin Tid  hjalpforanledige ham til at forløbe sig, var det min Agt, blot at sikkre mig ham. Straffen kommer nok, men en Sjouer slaaer jeg ikke paa. Nu troer jeg Øieblikket er der til at lade komme over ham den Dom, som alt hvad der er af Hæderligt og Agtværdigt i mit lille Fødeland længst maa have fordret over ham.
















Kunde blive en pseudonym 

lille Artikel.






Hvo skal forkynde Sandheden?



Ja, for at forkynde Sandheden stiger Gud selv ned fra Himlen. Men lad os nu være Msker.Mennesker
Sandheden er vistnok en Salighed, den høieste – men i denne Verden er Sandheden som en Grusomhed, saa kold og streng er den, den fordrer Opoffrelse af Alt, hvad et Msk.Menneske naturligt sætter saa megen Priis paa.paa;
Hvo skal nu forkynde den. Selv Denden, der har forstaaet den, naar han er MskMenneske, Herre Gud, han ønsker dog, og det er naturligt for et MskMenneske, han ønsker dog ogsaa lidt mskligmenneskelig Glæde ved Livet – ak, og saa tør han ikke fremstille den ret saa ophøiet som den er, med alle dens Fordringer til Fornegtelse og Opoffrelse.



Hvo skal da forkynde Sandheden?



Lad mig forsøge et Tanke-Experiment, Herre Gud der er i disse Tider saa mange som endog gjøre Lykke ved Tanke-Experimenter, saa lad mig ogsaa forsøge eet.
Tænk et MskMenneske, med de overdentligste Evner, et i Sandhed eminent Genie. Men i sin Ungdom foer han vild, han sank, mskligtmenneskeligt talt, dybt, dog uden at tage Skade paa sit Hjerte. Tænk ham, og nu er han i Besiddelsen af de eminenteste Evner – og Sligt lader sig jo i ethvert Tilfælde godt tænke.
I Middelalderen varer han vel gaaet i Kloster, og havde gjort Poenitentse. Men nu i vor Tid, hvorledes skal han nu gjøre Poenitentse – det Eneste der beskæftiger ham. Da gaaer der et Lys op for ham.
Dybt ydmyget er han, ubeskriveligt dybt ydmyget. Om den fattigste Gaasepige vilde skjenke ham sin Kjerlighed: saa vil han sige: vistnok er jeg i Besiddelse af Lykkens Goder – thi lad os tænke det med – og en saa overordl.overordentligt Begavet, at selv den deiligste Pige vilde være stolt af mig, ak men jeg er saa dybt enet Synder, at selv et Ægteskab med Dig vilde langt, langt være en Mesalliance. Om et LadegaardslemLadegaardsmedlem  tilbød ham sit Venskab, han vilde sige: ak, nei Ven med Dig kan jeg ikke være, det vilde være en Fornedrelse for Dig. Saaledes vilde han sige, ell.eller dog tænke i sit stille Sind.1
Og dette Msk.Menneske var et eminent Genie af høieste Rang. Nogen psychologisk Modsigelse er han ikke, thi ogsaa denne uendelige Synderknuselse især skjult i en stille Inderlighed, vilde ganske svare til det Eminente.
Han fattede det da som sin Opgave, som sin eneste Trøst, just som en Poenitentse – at forkynde Sandheden. Hvor der var en Sandhedens Fare ell.eller Fare for Sandheden, og de Andreandre saae den maaskee ogsaa, ak, men de havde – og det er mskligtmenneskeligt
          – mange Hensyn, mange Ønsker for dette Liv, og derfor svingede de af – men det var just Opgave for ham. For Sandhedens Skyld, men ikke i higende Ønske, nei med en Poeniterendes ængstede Samvittighed, for Sandhedens Skyld at lide Alt, at forhaanes, at udlees, at bespottes, at bespyttes, at ihjelslaaes – det vinkede ham, ak den Angergivne – det vinkede ham som ellers Hæder og Ære og den skjønne Piges Kjerlighed og historisk Navnkundighed vinker en Anden. Det begeistrede ham som fordum Pidskeslagene den Poeniterende.
O, mskligtmenneskeligt talt, er Sandheden, den absolute Sandhed grusom. For at forkynde den, maa der enten næsten en Gud –
          ell.eller en Synder, der hader sig selv og gjør Poenitentse paa den Maade.

1
»For mig« vilde han sige »er kun eet Haab, omsider engang at vorde salig. Dette Liv er indviet til Poenitentse. Men ogsaa dette hører med til Poenitentsen og til at tjene Sandheden, at Msk.Mennesket ikke faaer dette at vide, thi saa vilde de holde af mig. Nei, den første Pligt for Den, der i Sandhed skal forkynde Sandheden er, mskligmenneskelig talt, at hade sig selv, thi kun derved vindes den Hensynsløshed, den, mskligmenneskelig talt, Grusomhed, som er Sandheden.«












Kunde blive en pseudonym
lille Artikel.
Hvo skal forkynde ΧstdChristendommen?



Enten Gud selv, en Apostel – ell.eller en væsentlig Synder.
En væsentlig Synder, En som væsentlig forstaaer, at han er en Synder – ikke en Præstetalemaade om almdl.almindelig mskligmenneskelig Ufuldkommenhed – hans eneste Lidenskab er Angeren; mskligmenneskeligt er han fortvivlet, men christeligt frelst, thi han er troende; mskligtmenneskeligt er Anger hans eneste Lidenskab, men Forsoningen trøster, som den Hungrige graadig sluger Brødet, saaledes sluger Angerensh Hunger i ham ForsoningenFosoningen, som det for den HungrigeGraadige gjælder Liv og Død, hvis han ikke faaer Mad, saaledes her Liv og Død, hvis han ikke hører Forsoningen.
En saadan Synder, hans Liv er strengt. Han kan fEfor Exempel ikke gifte sig. Eller skulde han maaskee i Elskov forene sig med en Pige for at angre i Forening, skulde det være Vielsens Betydning. Og nu, naar Ens eneste Lidenskab er Anger, da at give et Barn Livet, et Barn som dog uskyldigt skulde glæde sig ved Livet og have Lov dertil. Nei vil han sige, befalede Χstd.Christendommen
          Ægteskabet var den Galskab. Jeg veed nok, at MskMennesker, der, og det er mskligtmenneskeligt, saa levende interessere sig for Forelskelse, have faaet Χstd.Christendommen til ogsaa at interessere sig for den; men at Χstd.Christendommen ikke befaler Ægteskabet, det er da let at see.
Altsaa han er Den som kan forkynde ΧstdChristendommen! Men sæt nu han – ja, hvorledes skal jeg sige, skal jeg sige at det er noget Smukt hos ham, ell.eller christeligt en Ufuldkommenhed – ret har Øie for det Smukke ved det almdl.almindelige mskligemenneskelige Liv, som dette elskeligt føres i en Art Uskyldighed. Han seer godt, at de egl.egentligr ikke leve i christelige Kategorier, men han nænner ikke at forstyrre dem. See her ligger Klosteret, ikke som Fornemhed, men som en Art Straffe-Anstalt. Han ønskede at gaae i et saadant og tie – og dog er christelig forstaaet han just Den, som kan forkynde Χstd.Christendommen Det er som passede Χstd.Christendommen ikke ind i Verden.











»Præsten« og Skoleholderen.






En Slags Idyl.


Forsøg i det Dialogiske.












Et Lysthuus paa Landet, et dækket Frokostbord.
Skoleholderen og Peer Hansen.





Sk.Skoleholderen    
Saa siig mig da nu, P. H: hvad i al Verden foretagergjør Du Dig herude i vor Egn.



P. H.

Nei, først det Første: en Snaps, til at aabne Maaltidet og Hjertet



(drikker en Snaps)



See saa, nuAltsaa i al Korthed: det er for Maadeholds-Foreningens Regning jeg er her ude.




Sk.
Skoleholderen


SaaNaar saa er, forstaaer jeg idetmindste, hvorfor Du maatte have Snapsenen Snaps
              »først«, thi havde Du først sagt det, kunde jeg jo end ikke have budet Dig en Snaps.den.



P. H.

Forstaae mig ret, forstaae mig ret. Jeg er ingenlunde gaaet ind i Maadeholds-Foreningen, Intet mindre; jeg drikker den anden Snaps til Ære for Maadeholds F. og det gjør jeg altid, jeg drikker altid  den anden Snaps til Ære for M: F.Maadeholds-Foreningen



(De klinke,drikk drikke begge og sige: leve M: FMaadeholds-Foreningen)



Altsaa til Sagen. Seer Du, det er bekjendt om mig, at jeg fra min tidligste Tid var i Besiddelse af ganske overordentlige Talegaver, ret et Satans Snakketøi. Det er disse mine Gaver, som M: F.Maadeholds-Foreningen er blevet opmærksom paa, og i Selskabets Interesse har meent ikke at burde at lade ubenyttede: kort og godt jeg er blevet kaldet til og ansat som »Præst« ved M. F.a Bestyrelsen af Selskabet har tænkt og tænker som saa: hvad gjør saa det, om Præsten, som jeg i Almdl.Almindelighed kaldes, drikker en Snaps ell.eller to ell.eller 4 ell.eller med eet Ord: drikker, hvad gjør det naar han ved sine Gaver er istand til at vinde Selskabet Medlemmer i Sneseviis, Medlemmer, som ikke drikke.




Sk.
Skoleholderen


Ja mænd deri har jo dog ogsaa Selskabet Ret; selv den strengeste Total-Maadeholdende maa jo dog finde enhver saadan Snaps til Præsten vel anvendt. forudsat, at Du skaffer Selskabet Medlemmer, og det ikke gaaer Dig som Manden, der sagde: det kommer igjen, da han gav sin So Flesk, men regnede feil, thi han gav den tre Sider og fik kun to igjen.



P. H.

Naa synes Du det; jeg er naturligviis ganske overbeviist om Rigtigheden heraf; og dersom jeg ikke allerede havde gjort det, vilde jeg drikke den anden Snaps til Ære for M: F.Maadeholds-Foreningen Jeg har da, for at fortælle videre, truffet den Overeenskomst med Selskabet, hvis Virkning er i Retning af Diæt, at jeg har mine Diæter: 4 Snapse hver Dag, 2 Glas Punsch  en Extra Sopken, for hver En, der tegner sig som Medlem. Det føres altsammen paa Regning, og som jeg troer at Selskabet er tilfreds med mig, saaledes er jeg tilfreds med det, jeg ønsker sandeligen ingen Forandring ell.eller Adskillelse jeg tænker som Peer Degn med Bedrøvelse paa at forlade en Menighed, som jeg elsker og agter, og som elsker og agter mig igjen.




Sk.
Skoleholderen


Du som jo ogsaa ovenikjøbet er mere end Degn er blevet »Præst« og noget Stort i Verden. DuMen siig mig kan derfor ogsaa sige mig een Ting; thi jeg har ofte tænkt mig i en Præsts Sted, men nu kan jeg hos Dig faae at vide, hvad det er at være Præst.
Men detDet maa dog være noget Underligt at staae og prædike lige det Modsatte af hvad man selv gjør – Du kan jo saa slet ikke føle Noget ved hvad Du siger.



P. H.

Skulde jeg ikke kunne føle ved hvad jeg siger? Jeg kan forsikkre Dig, og det vil enhver af mine mange mange Tilhørere kunne bevidne, at jeg stundom er saa rørt, at jeg neppe kan tale for Rørelse. For det Første tænker jeg paa de 4 SopkenerSopkner, de to Glas Punsch og en Extrasopken, samt paa, at jeg dog virkelig er kommet godt an i Verden, og har faaet et godt Levebrød: er det ikke ogsaa rørende! Dernæst tænker jeg paa min gavnlige og velsignelsesrige Virksomhed. Mens jeg staaer og taler seer jeg paa dem, jeg taler til, og jeg kan læse ud af Øinene paa dem: der sidder En, saa vist som jeg hedder  P. H., han gaaer lige fra Forsamlingen hen og tegnes som Medlem: og derover bliver jeg saa rørt, at jeg kommer til at græde – og saa virker det igjen saa stærkt, at jeg kan see paa hans Nabo, at han gjør det Samme: naar det ikke er Rørende, saa veed jeg ikke hvad derdet er Rørende. Om jeg var en Helgen, var det jo ikke nær saa rørende, at jeg frembragte en saadan Virkning? Er det ikke sandt?




Sk.
Skoleholderen


Maaskee, men usandt er det dog vel at Du kalder Dig en Præst?



P. H.

Ikke saa ganske.1 Naar En kan forkynde den Lære, at vi ikke skulle tragte efter jordisk Ære, Anseelse, Rigdom – naar han kan forkynde den saaledes, at han overbeviser MskeneMenneskene, saa de indrette deres Liv derefter: kan det saa ikke være det Samme, at han selv gjør lige det Modsatte. Eller er dette ikke just det bedste Beviis paa, hvilke overordl.overordentlige Talegaver han har, at han i Sandhed er en stor Taler, naar han, skjøndt han gjør lige det Modsatte, kan frembringe en saa uhyre Virkning?



1
Hvad er en Præst? En Præst er En, der lønneslønnet af Staten for at forkynde den Lære om Armod. En Præst er En, der agtet nyder Ære og Anseelse i Samfundet mod at forkynde den Lære, at vi ikke skulle tragte efter jordisk
            Ære, Anseelse, Rigdom. Staten tænker som saa – og det er besynderligt nok, da jeg før talte om, at Maadeholds-F. tænker som saa, da fandt Du, at Maadeholds-F. havde Ret – naar Præsten kan faae Menighed til at gjøre efter hans Lære, hvad gjør saa det, at Præsten er Undtagelsen. Der har været en Tid, da man fordrede at Præsten skulde gjøre det, og fritog Menigheden; Staten regner rigtigere, der fritager Præsten, naar han blot passer paa Menigheden.









Sk.
Skoleholderen


Men hænder det Dig nu aldrig, at man opholder sig over at Du ikke er selv Medlem, og forekaster Dig dette.



P. H.

Jo vist; men det afviser jeg, ja erklærer det for en Personlighed, en fornærmelig Personlighed; det er mit Embede at prædike og man skal holde sig til Sagen. Det slaaer Folk.





Derpaa ender det med, at P. H. siger til Skoleholderen: hør engang, saa vil jeg holde en Tale saaledes som jeg pleier at holde den. 
Denne Tale holdes i Stiil med eten vist Skin af Pathos, dog lidt phantastisk, men dog som den kunde holdes virkelig af en Ikke-Ubegavett. Han taler om det Høimodige i at fatte en Beslutning overhovedet, især denne, fremstiller hvad der foregaar i Dens Sjel, som beslutter sig til at blive Medlem af Maadeholds-Foreningen. 
Dette gjør saa dybt et Indtryk paa Skoleholderen at han beslutter at blive Medlem – og P. H. skjenker sig selv en Extrasopken.



Ende.



a
Du vil see, at det er saa langt som muligt fra, at jeg er gaaet ind som Medlemi Maadeholds-Foreningen, at jeg lige modsat, er blevet engageret til at gaae ud fra Maadeholds-Foreningen.denne












Nei, nei Goldschmidt; det var ikke fordi De var Jøde at de blev stødt udenfor. Det var fordi De Aar efter Aar vedblev at ville tjene Foragtelighedens Penge og leve i dens Overflod, fordi De – (nu et Par Træk til at charakterisere Corsaren). Derfor var det, at De, der hertillands dog nogenlunde skulde opretholdeopretteholde Ærens-Fordringer maatte stødeikke Demdem udenfor, udelukke Dem ell.eller rettere at  Dede havde udelukket Dem selv, medens De i en anden Forstand slap altfor godt fra det, ved at have et talrigt Publikum.
Saa kunde maaskee det Sted af den Tale i Kjerlighedens Gjerninger  iom den Tale Kjerlighed skjuler Syndernes Mangfoldighed, det Sted citeres:  Oo, der gives Synder, som Verden ikke straffer o: s: v:og saa videre det om Bagvaskelse.
















Velvillig Henvendelse til Samtidige.




Udsat for de forskielligste Domme, de uretfærdigste, de taabeligste, har jeg hidtil taus holdt ud at passe mit Arbeide som Forf.Forfatter Det er faldet mig paa, at jeg dog engang burde  ganskel ligefrem sige et Par Ord i den Anledning. Thi selv om jeg nu kan udholde at leve paa den Maade:Maade, vist er det, der vil altid være en Deel Samtidige, som kunde have meget mere Gavn af mig, end de have, hvis de ikke lode sig forlede af saadanne Domme, ellerer vel endog forlede til at dømme med.  DetHvad Meste nemlig af hvad der udenvidere dømmes som Særhed, Stolthed o: s: v:og saa videre: jeg tør høitideligt forsikkre at en saare stor Deel deraf i ethvert Fald er noget meget omhyggeligt Overveietoverveiet og  Gjennemtænktgjennemtænkt, og Meget deraf ligefrem ΧstdomChristendom, kun at Folk i Almdl.Almindelighed ikke forstaae sig slet saa godt paa Christendom som jeg.
Selv den meest overfladiske Betragtning vil let kunne skjønne, at jeg ingen jordisk Løn har for min Flid og min Stræben. Jeg tjener ikke Penge som Forf.Forfatter, stundom giver jeg Penge til, medens det dog er vist, at neppe nogen Yngre  er budet saa brillante Vilkaar som mig, hvis jeg vilde tjene Øieblikket; men er da dette en Brøde, at jeg for egen Regning skaffer det lille Land en Forfatter,  hvisder Skrifter vilde existere, naar Øieblikkets Frembringelser ere glemte! Jeg har udsat mig for Pøbelagtighedens og Raahedens Mishandling, efterstræbt tillige af mangen de Anseeteres  misundeligeM Rænke: hvad jordisk Løn skulde jeg saa kunde have; selv om jeg overøstes med Hæderstegn og Udmærkelser, hvad vilde det hjælpe mig, Pøbelagtigheden vilde blot hver Gang finde en ny Anledning til Mishandling, ja det vilde vel næsten være den kiærkomment, blot for at kunne med fornyet Interesse fortsætte  det Begyndte.Mishandlingen.
Men forholder dette sig nu saaledes (at jeg ingen jordisk Løn har for min Flid og min Stræben),saaledes, at jeg ingen jordisk Løn har for min Flid og min Stræben:jeg tilføjet saa bør dog ogsaa enhver Redeligere og Alvorligere indsee –
          vistnok ikke, at det dermed er afgjort, at jeg tjener Sandheden, men at man maa dømme lidt langsommere, at der af mig, hvordan man vender og dreier det, maa være Noget at lære.
Dette Skridt vil vel atter blive misforstaaet af Mange; mit Haab er, at det dog maaskee ogsaa vil blive  forstaaetforts og taget til Eftertanke af en Deel Enkelte; og i et hvert Fald min Trøst er, at jeg har gjort Mit og maaskee Det, som faldt mig vanskeligst at gjøre.

















Et ligefremt Ord om mig selv som Forf.Forfatter






Det var fra Begyndelsen aldrig min Tanke i mange Aar at skulle være ForfForfatter, hvad jeg heller ikke har Raad til – og det  harer da baade i den ene og i den anden Forstand været mig 7 dyre Aar, i  hvilkehvlk jeg har været Forf.Forfatter i det Sprog, der, som jeg haaber og trøster mig til, dog ikke skal have Skam af, at jeg har havt den Ære at skrive det.
Min BeslutningBeslutningen var, at standse med »Afsluttende Efterskrift«. Pøbelagtighedens RasenOpstand mod mig forstod jeg som en Forpligtelse til at vedblive for det Første.
Med den Udbredelsens Proportion, som »Corsaren« nu har, med saadanne Redakteurer, som den  nuværendenu har, anseer jeg den for ufarlig, tilmed da der jo nu er saa megen Begivenhed i Danmark. Derimod holder jeg migmed fuld forvisset om,  at med den næsten vanvittigt uproportionerede Udbredelse den i sin Tid havde, med et Talent som G. og et saa intriguant Hoved som P. L. M. til Redakteurer var yderst,af yderst  farlig.farlig for Det er min Dom, at der vare Andre, som vare nærmere end jeg forpligtede til at handle under saadanne Omstændigheder: det bliver deres Ansvar, at de taug.
Over G.c beklager jeg mig ikke. Snaren, der blev sat, var af den Beskaffenhed, atd, hvis han gik i den, maatte det nødvendigviis blive aabenbart, at han foragtede sig selv. Han gjorde det: vel, derover kan jeg jo ikke beklage mig.eAt jeg der maaskee var den Eneste her hjemme ell.eller dog een af de Faae, der i god Forstand haabede paa G.
          – at jeg blev bedraget: vel, derover kan jeg jo hell.heller ikke beklage  mig.mig, over, at jeg har havt for gode Tanker om ham.  At han saa af yderste Evne gjorde Alt for at hidse Pøbelen paa mig: dette har jeg aldeles ingen Grund til at beklage mig  over.over,
fSkulde jeg beklage mig over Nogen, da maatte det være over de Ærens og Anseelsens Forf.Forfatter og Journalisterjournalister, der efter længe nok privatim ell.eller mundtligt at have præket om, at dette Uvæsen med »Corsaren« var utaaleligt, at der burde gjøres Noget, saa, da jeg endelig handlede, taug stille og forraadte migg.  JegOg jeg negter det ikke, jeg beklager mig derover. jeg »beklager« mig, dette Præsens er Præsens i den historiske  Stiil.
I en høiere, i gudelig Forstand beklager jeg mig imidlertid dog hell.heller ikke herover, nei, langtfra: ved at handle afgjørende og vove mig ene i Faren, forraadt af Dem, for hvis Skyld1 jeg gjorde,gjorde dethvad jeg forresten af indre Grunde alligevelvel havde betænktvar betænkt paahavde gjort, vandt jeg at blive opmærksom  paa ΧstdChristendommen, som jeg ellers aldrig var blevet opmærksom paa den – en evig Vinding.

1



Anm

Anmærkning


dette er ogsaa udtrykkelig bemærket i hiin første Artikel mod

P. L. Møller


VedJeg var atter ved Slutningen af 47 og Begyndelsen af 48 var jeg atter betænkt paa at endeh med christelige Taler, hvis sidste Afdeling er »Taler ved Altergangen om Fredagen«, af hvilke to ere holdte i Frue Kirke: da kom Aaret 1848 – for mig uden al Sammenligning det rigeste og frugtbareste Aar jeg har oplevet som Forf.Forfatter
Productiviteten fra 1848 har jeg endnu ikke udgivet, med Undtagelse af det lille Skrift af den nye Pseudonym Anti-Cl. »Sygdommen til Døden«,  afdet hvilket dog en Deel er ældre end Catastrophen i 48. Den øvrige Productivitet ligger fix og færdig til Udgivelse, saasnart jeg forstaaer, at Øieblikket er der til.
Dømmer nu selv, hvorledes jeg er blevet behandlet som Forf.Forfatter, jeg vil ikke dømme. Er jeg  blevetaf Nogen ell. af Nogle behandlet uskjønsomt: det bliver  de Uskjønsommesde Skyldigesderes Sag, og vedkommer ikke egl.egentlig mig. Hvad der derimod vedkommer mig, og hvad der er mig saa kjert, ati




a

Her kunde maaskee benyttes som Motto det Ord af Thomas a Kempis om Paulus: han forsvarede  sigstundom sig selv, for undertiden, at ei de Svage skulde forarges formedelst hans Taushed. 3die Bog 36 Cap.Capitel



b

med Nyhedens bedaarende Magt


c
der nu i Nord og Syd for Martz ell.eller Februar 1848 en passanti Artiklen mod Folket har vedgaaet at han var Forf.Forfatter af Corsaren.


d
at jeg gjennemskuende maatte lære ham kjende



e

Jeg var maaskee den Eneste her hjemme eller dog een af de Faae, der virkelig i god Forstand haabede paa G. – altsaa jeg  gjordehar ham Uret, jeg  havdehavde for stort T, i Prøvenidet jeg dialektisk anlagde Maalestokken, for store Tanker om ham:


f
Skulde jeg beklage mig over Noget, da maatte det være over, at et Land vil være det bekjendt at udvise saa omvendte Vilkaar: at jeg har maatte give Penge til for at være ForfForfatter, og kun samlet Rigdom i Retning af Forhaanelse, medens samtidigt »Foragtelighed« var i dansk Literatur ubetinget af alle den  brillantestebrillanteste, næsten den Næringsvei, næsten den glimrende Vei til Anseelse.


g
glemmende, at jeg i det Øieblik (medens jeg reent personligt forstaaet, handlede religieust) handlede høimodigt, men ikke glemmende den deres Misundelse, med hvilken de taust havde fulgt min Stræben, uden Mod til at vove Slag, nu glade ved at jeg selv styrtede mig i en Dobbelt-Fare, hvilken dog just blev til ved dette Forræderie, der negtede Fortolkningen af mit Skridt, saa denne blev, at det var en Ubesindighed, en Slags Galskab.


h
som Forf.Forfatter for saa at blive Landsbypræst hvad bestandigt har været mit Ønske, at ende


i
det vedkommer mig, er at takke for den Deeltagelse og Velvillie og Imødekommen, der i Almdl.Almindelighed ell.eller af den Enkelte særligen er blevet mig beviist som Forf.Forfatter












Et ligefremt Ord om mig selv.



Mit Vilkaar som Forf.Forfatter i Danmark er saaledes, at jeg vel kan begribe,  detat det maa forekomme de Fleste sært og besynderligt, at jeg overhovedet gider vedblive; og naar saa er kan jeg igjen vel begribe, at Adskillige endog lægge mig det til Last at jeg vil vedblive, da det er »sært og besynderligt.«a  Om deDe Uartige, der vistnokformodl. have villet tiltrodse sig at jeg for længe siden skulde  ophørtophøre som Forfatter, vil jeg slet ikke  taleom, saa meget mindre som jo det Glædelige er skeet at idetmindste een af de Uartige er blevet  rettil en vis Grad  artig,artig. og næsten hver Maaned eller hver Uge faaer for Opførsel mgmeget godt elleller dog
mg?meget godt med Spørgsmaalstegn
Her nu mit Svar. Det er min, og dog nok temmelig vel begrundede Dom, at den Maade, paa hvilken Χstd.Christendommen ordentligviis forkyndes i Christenheden, er hildet i mangfoldige Sandsebedragog Sandsebedrag, og bestyrkende Menneskene i Sandsebedrag, saa gjennem en Række Aar den Omsætning, der har været Christends Forkyndelse, ikke saa meget har tjent til at bringe Χstd.Christendommen ind som til lidt efter lidt at practisere Χstd.Christendommen ud.
Her maa altsaa gjøres opmærksom.
Mit Liv, den daglige Existeren udtrykker nogenlunde det ΧstligesChristeliges væsentlige Collision. Udrustet med  AandsForudsætnin Evner til at kunne,b tjener jegaf yderste FormueSandheden. MenSandheden – men jeg har ingen Løn  derfor –derfor, ganske rigtigt, thi havde jeg Løn derfor, tjente jeg Penge derved, da vilde mit Liv ikke udvise det ΧstligesChristeliges væsentlige Collision; fremdeles jeg ansees for sær, underlig, forhaanes, udlees – ganske rigtigt, thi hvis jeg ved  mino Stræben  erhvervedetjen vitterlig
          Ære og Anseelse, vilde mit Liv ikke udvise det Christeliges væsentlige Collision. Det Christeliges væsentlige Collision, ja ell.eller det væsentlige Christeliges Collision, hvilken  straxΧstd. fremkommer naar det ΧstligeChristelige sættes ind i Virkelighed, hvorimod det Omvendte, det Uchristelige fremkommer, naar det ΧstligeChristelige langt, langt langt borte fra Virkelighedenc forkyndes i en stille, stille, stille Søndags-Time
          – saa fordres der blot at man Skuespiller-Gaver, og Χstds Forkyndelseni en klædelig Præstekjole er en smuk Mand, der kan sine Ting item kan
declamereog forsikkre, gesticulere betydningsfuldtog forsikkre, og gesticulere betydningsfuldt: og ΧstdsChristendommens Forkyndelse vil forskaffe En baade Penge, Ære og Anseelse;–  detder er ved Hjælp af denne Forkyndelsed, at Χstd.Christendommen er blevet praktiseret ud af ΧsthedenChristenheden. Selv om det Sagte forresten var Eete
See derfor er det, at jeg har villet holde det yderst anstrengende og meget utaknemlige Liv ud, hvilket jeg  har ført som Forf.Forfatter  JegJeg har villet holde det ud en Tid omtrent saa lang som det passende kan svare til den Kategorie: at gjøre opmærksom. Mere har jeg ikke villet, maaskee hell.heller ikke kunnet; jeg har aldrig i fjerneste Maade marqueret i Retning af at være en Apostel, en Reformator o: D:og Deslige, o, langtfra, jeg har fra det Øieblik jeg begyndte, og stereotypt gjentaget, indskærpet »jeg er uden Myndighed«.
Det er kommet mig for Øre, at adskillige af de strenge Christne her hjemme finde, at min Fremstilling af Χstd.Christendommen er altfor overdreven, for høi, overmenneskelig. Fortræffeligt!1 Jeg bevidner for Gud, at jeg er mig bevidst, i Forhold til Evangeliets egen Fremstilling, at have slaaet 35, ofte 50 pCprocentside af i Retning af Idealitet – og saa finder »de strenge Christne« at min Fremstilling er for ideal. See i den Grad er det gaaet i Glemme hvad Christendom er, at Existentser, der hvis man vilde revidere demg

1
! Fortræffelige Beviis for, at det forholder sig rigtigt med min Dom om Christenheden!




a
 DetteAnm: Punctum bliver en Anmærkning.


b
med Villighed til at ville af yderste Kraft anstrenge mig,


c
(jo længere borte jo bedre forsaavidt man ønsker, at det Omvendte, det Uchristelige skal fremkomme) 


d
(det alvorsfulde, festlige Divertissement paa det stille Sted i en stille, stille, stille Søndags-Time)


e
og det Samme, dette Eet og det Samme bliver dog uendelig forskielligt, tager sig lige omvendt ud i Forhold til hvorvidt det sættes existentielt ind i Virkelighed, eller det holdes hen paa Mulighed af en Taler, hvis personlige Existeren maaskee endog udtrykker det Modsatte af Det han forkynder, en Taler, som derhos vel vogter sig for at komme Tilhørerne for nær, som vilde han forpligte dem til  existentieltpersonligt at udtrykke det Sagte, kort en Taler, der forsigtigt holder sig paa den sceniske Kunsts Afstand fra Virkelighed.skrevet i hele papirets bredde



f

Personligtskrevet på langs beskæftiger eet mig ubetinget, saa stærkt som muligt, at udtrykke min Taknemlighed mod den Styrelse, der fra første Øieblik af og indtil dette har gjort for mig saa ubeskriveligt meget Mere end jeg nogensinde havde ventet,  kunneh have ventet, turde have ventet.


g
formodentligskrevet på langs vilde findes væsentligen at være verdslige med en lille bitte Tilsætning af lidt Christelig at de i »Christenheden« (hvor Alle ere ΧstneChristne) anseesnyde for de strenge og alvorlige Christne, der dømme en Fremstilling som Overdrivelse, en Fremstilling, hvis Forf.Forfatter i Frygt og Bæven ofte har betænkt sit Ansvar, om han har Lov til at slaae saa meget af. Dog min Tro er rigtignok hell.heller ikke til de »strenge Christne«, men min Tro er, at der iblandt os lever en Deel, der for Alvor ville gaae ind paa Christend.Christendommen, naar den fremstilles dog nogenlunde som den Magt og som det Ideale, den er.












Reflexioner.




1




I Sandhedens Navn svinger en Digter Satirens Svøbe over den fordærvede Slægt, og gjør sig derved værdig til at agtes næsten som et Sandheds-Vidne. Det er især Øieblikkets Magter, og ganske særligen Journalisterne in effigie han lader det gaae ud over. Hvad skeer? Hele Landet rundt lyder der fra alle Journalerne en Lovtale over dette Digterværks sædelige Alvor – og Digteren tier.  Hvad er saa det?Men hvad er dog det?Og hvad var saa det? Det Ja det er blind Allarm. Og hvad Fordeel harvinder Digteren af denne Adfærd? En dobbelt;  denførst at agtes næsten som et Sandhedsvidne, og tillige at nyde det demoraliserede ØieblikØiebliksØieblik Beundring, Hæder og Ære – det er Raffinement, eller det er Indskrænkethed, eller det er Feighed. Og hvad Skade gjør Digteren ved en saadan Adfærd? Den ubodelige, at han forvandler sand Alvor til en Slags latterlig Overdrivelse. Er hans Adfærd nemlig Alvor, saa er jo Leflerie Alvor, Leflerie, der lader som man slaaer og slaaer ikke endda; og er Leflerie Alvor, saa er sand Alvor, der virkeligt slaaer til, Overdrivelse.





2





 IF den pragtfuldeen pragtfuldDomkirkeSlotskirke træder en stadseligpyntelig Oberhofprædikant,Oberhoprædikant frem for en st det dannede Publikums Udvalgte, frem for en udvalgt Kreds af Fornemme og Anseete og Udvalgte, og prædiker over de Ord: »Gud  har udvalgtudvalgte det i Verden Ringe og  Foragtede« –Foragtede«. og Ingen  leer!leer?  (Nei, – de græder!)Nei, – de græder!



 


3




Eet er at profitere (profiteri) en Kunst, en Videnskab, en Lære; et Andet at have Profit deraf  (– er det ikke sandt Prof.ProfessorMartensen.)– er det ikke sandt Prof.Professor Martensen.




4.




»Klædt i Purpur og kosteligt Lindklæde« med mere end een Ordensstjernefunklende OrdensstjerneOrdensstjerne funklende paa  sitsin
BrystBrøst, træder Hans Eminentse frem i en Kredsfor en Menighed, hvor Alt bøier sig ærbødigt for hans høie Rangog Værdighed, og i Beundring for hans Talent. Han prædiker om hvorledes Sandheden forhaanes i Verden; og alt som han prædiker græder han næsten hulkende. – Jeg skylder Sandheden at tilstaae, at jeg tør troe ganske godt at have forstaaet Talen; kun Eet forstod jeg ikke; da jeg gik bort kom jeg til at tænke derpaa, har senere ikke kunnet blive denne Tanke quit: men hvorfor græder han?  DerDet er jo slet ingen Grund for ham til at græde. Snarere maatte han da lee, eller hvis han ikke vil det, dog i en roligere Tone tilføie: hvad mig angaaer, da skylder jeg Sandheden at tilstaae, at denne Lære om at Sandheden forhaanes, den har hjulpet mig til at gjøre en  glimrendestyrtende  Carriere, som I jo selv see. Men hvorfor græder han da? Og dog jeg  fatterforst det; det at græde hører med; dersom han ikke græd, saa havde han heller ikke gjort saa styrtende Lykke; just det at han græder, det gjør Comedien fuldkommen, eller gjør det fuldkomment til Comedie.
Han slaaer sig for sit Bryst, der hvor Stjernerne funkle med verdslig Glands, han siger: da Paulus stod i Lænker, var han dog fri
          – og jeg indrømmer det,  Armbevægelsenhans Armbevægelse er mesterlig, Skikkelsen et Kunstværk det forundrer mig ikke, at en ung Dame, der sad i Nærheden, just da reiste sig op for med sin Lorgnet at betragte Hans Eminents,
          – forresten forekommer han mig ikke at have den fjerneste Lighed med Paulus – ikke som stod han ikke i Lænker, jo netop, og dette er Uligheden  Paulus stod  fri i Lænkeri Lænker og dog fri; hans  fritstaaendefrist Eminentse  justskjønnes ikke at være han staaer fangen i Lænker, lænket i alle disse Verdslighedens forfængelige Hensyn, under hvilke han træller.




5




I idyllisk Ro der ude paa Landet, hvor Alt er Smilende og er Fred, der boer Hans Velærværdighed, af Menigheden kaldet »vor Fa'er«, anseet og æret snarere som mere end et Menneske: han prædiker om, hvorledes den sande Christen bliver bespottet og forhaanet af Verden, – see, det er ogsaa Comedie. Og naar  Hans Velærværdighedhan saa rigtigt tilgavns har prædiket derom, behaget sig selv i at lege Martyr: saa offrer Menigheden endnu rigeligere til ham, bukker endnu een Gang dybere for ham – og saa er Comedien fuldkommen.











(Ein, Zwei, Drei


eller




Reflexioner.








3 Aphorismer.)
    
ærbødigst, delvis på langs tilegnede  et høistæretdet høistærede Publikum af Forfatteren, der udbeder sig en skaansom Bedømmelse af dette hans første  Forsøg paa Forfatter-Banen, hvis Ufuldkommenhed Ingen – naturligviis undtaget et høistæret Publikum, der veed AltAltaf
              – bedre kjender end Forfatteren.







1





Genierne ere som Tordenveir: de gaae mod Vinden; forfærde Menneskene; rense Luften.
Det »Bestaaende« har opfundet adskillige Torden-Afledere mod eller for Genier: det lykkes – saa meget desto værre for det Bestaaende; thi lykkes det een Gang, to Gange, tre Gange –
          »det næste Tordenveir« bliver desto forfærdeligere.
Af  GenierneGenier er der to Arter. Den første  ArtsArt har Charakteristiske er Bulderet, Lynet derimod er sparsomt, og slaaer sjeldent ned. Den anden Art har en Bestemmelse af Reflexion i sig, ved hvilken de tvinge sig eller tvinge Bulderet  tilbage. Mentilbage; men Lynet er saa desto intensivere; med Lynets Hurtighed og Sikkerhed  rammesrammer det de udseete enkelte Punkter – og dødbringende.





2





»Havde Apostelen Paulus noget Embede?« Nei, Paulus havde ikke noget Embede. »Havde han da et Levebrød?« Nei, han havde ikke noget Levebrød. »Tjente han da paa anden Maade mange Penge?« Nei, han tjente paa ingen  MaadeP Penge. »Var han da idetmindste ikke  gift?« Nei, han var ikke gift. »Men saa var Paulus jo ingen alvorlig Mand!« Nei, Paulus var ingen alvorlig MandMand (– det vil især enhver Næringsdrivende let forstaae.)Mand – det vil især enhver Næringsdrivende let forstaae. 





3





Naar en Mand har Tandpine, siger Verden: stakkels Mand! Naar en Mand er i Pengeforlegenhed, siger Verden: stakkels Mand! Naar en Mands Kone bliver ham utro, siger  VerdenVerdens: stakkels Mand! – Naar Gud lader sig  føde, bliver Menneskeføde og lider, siger Verden: stakkels Menneske! Naar en Apostel i guddommeligt Ærende  har den ære at lidelider for Sandhed, siger Verden: stakkels Menneske! –
          – stakkels Verden!!!




4.




I den pragtfulde Domkirke træder en stadselig Overhofprædikant, det dannede Publikums Udvalgte, frem for en udvalgt Kreds af de Udvalgte, og prædiker rørt – jeg siger »rørt« jeg siger ikke »tørt«
           nei– han prædiker rørt over disse Apostelens Ord: Gud har udvalgt det i Verden Ringe og Foragtede
          – og Ingen leer!





5.




Eet er at profitere (profiteri) en Kunst, en Videnskab,  en Tro – et Andet at have Profit deraf.




6.




Naar man spørger en Mand »veed Du  Det ogDet, Det« og han da strax svarer Jaja eller Nei, saa er dette Svar et populairt Svar, beviser, at han er en Eenfoldig, Seminarist o: D:og Deslige. VarerVar det derimod fEfor Exempel
10 Aar inden Svaret kommer; kommer det saa i Skikkelse af en udførlig Afhandling, der nøiagtigt som Holophernes siger tager  Tempo'etdet systematiske Tempo i agt »Ein, Zwei, Drei,«; og er det saa ved Slutningen af den udførlige Afhandling ikke ganske klart, om han veed det eller ikke: saa er dette et ægte speculativt Svar, beviser, at den Spurgte er Professor i  SpeculationPhiloso, eller idetmindste saa udspeculeret, at han burde være det.




7.




Den Reflexion som findes under NoNumeronummer 1 af Reflexioner, som ligge paa et løst Papir  ioven Pulten, den er om en Digter der vil forvexles med et Sandheds-Vidne.











ærbødigst
                                                (ærbødigst




Victorin Victorius Victor.
                        Johannes de silentio.)ærbødigst Johannes de silentio.


















Ein, Zwei, Drei

eller
3 og ½ Aphorismer.



NoNumeronummer 1. Den om Genier og Tordenveier
maaskee under Titlen: en meteorologisk Bemærkning



NoNumeronummer 2 den som ender: ergo var Paulus ingen
alvorlig Mand.
maaskee under Titlen: en Gravblomst ærbødigst plantet paa »den bestaaende Christenheds« Grav.



NoNumeronummer 3. Den som ender: stakkels Verden.
maaskee under Titel: For Mundharpe.



NoNumeronummer 4) Den efter deres eget Begreb forfærdeligste Straf, med hvilken Propheterne truede det jødiske Folk er denne: Drenge skulde dømme Eder – – –
          – det er kun en halv Aphorisme, Eftersætningen mangler.











#
Vilde Nogen sige »men Pseudonymen har dog egl.egentlig skrevet en Satire over hele ΧsthedenChristenheden« saa vil jeg svare: ja; og derpaa tilføie, men han har ikke nævnt eet eneste virkeligt MskMenneske; den eneste, der staaer Pseudonymen, saa nær, at det kommer til at gaae ud over ham, er mig. Seet under Idealitetens Belysning er ethvert Msk.Menneske ordentligviis en Pialt. Derfor, just derfor, har det ene Msk.MenneskeMsk, ikke Lov til (først formasteligt at lade som var han selv Idealet) atog saa anbringe det andet Msk.Menneske under den Belysning. Imod mig har Pseudonymen Lov og mit Samtykke dertil; jeg finder mig roligt i min Skjebne, thi jeg vil kun Eet, have Plads for Idealerne. Min egen Ufuldkommenhed betræffende er jeg villig til at gjøre ethvert Msk.Menneske den størst mulige Indrømmelse. En Forbigaaende, ligegyldig hvo, en fordrukken Sælgekjerling, om hun i Forbigaaende vil sige til mig: jeg er bedre end Du – jeg vilde, maaskee ikke uden en Taare i Øiet, svare: jeg troer det. Men vee det MskMenneske, der vil belære mig angaaende at fremstille Uendelighedens  Fordringer.Fordringer, Give Gud, at Ingen af dem, jeg elsker, ved en sørgelig Misforstaaelse, saaledes skulde komme mig paatvært.