30. Papir 592, bl. [1r]

Die Freiheit des menschlichen Willens von M. Gustav. Ferdinand Bockshammer. Stuttgart. 1821. –

Efter nogle foreløbige Bemærkninger gaaer Forfatteren løs paa 2 Definitioner. 1 Nogle sætte Frihedens Væsen i Intelligentsens Overvægt over det Dyriske, og beskrive den som Aandens Herredømme over Lyster og Begjerligheder. 2 Andre definere den som Evne til Godt og Ondt. Der vises nu det urigtige i disse Definitioner.
Med Ordet: Frihed er forbunden et negativt Begreb nemlig Tvangs Fraværelse. For snæver bliver Definitionen paa Friheden i den første af de 2 anførte; den anden Definition er upassende. (Gud – høiere ufaldne Væsener). Frihed er positiv at tænke som enEvne til abs bevidst Selvbestemmelse, hvorved en aandelig Personlighed og Selvstændighed er givet. – Forskjel mell. Begjer og Villie – Begjering og Lidenskab. Synd. Den sidste Grund til det Onde ligger i det oprindelig Ikke-Onde nemlig den msklige Frihed.
Nu følger en Efterviisning af Friheden i den mskligemenneskelige Sjel. (Et Beviis af nødvendige Naturlove ell. en Deduction af Friheden af Naturaarsager er hverken forsøgt ell. anseet for mulig). Vi finde Friheden i Kunst og Poesie, i Philosophie, fornemlig i vor Handlen (Samvittighed). Ligesom man vel ikke kan nægte Selvbevidstheden, saaledes kan man fornuftigviis hell. ei nægte Selvbevidsthedens Facta: jeg er; jeg skal; jeg er skyldig; jeg er uskyldig.
Nu vises, at der hverken i Guds Væsen ell. i Naturens Love findes Noget, som nødiger til at opgive Friheden. Ved denne Leilighed gjenemgaaes F: W. J. Schellings Schrift: »Philosophische Untersuchungen über das Wesen der menschlichen Freiheit und die damit zusammenhängenden Gegenstände.«
Man har vel sagt, at den Mening, at Gud fra Evighed havde forudseet Alt, hvad der vilde skee, tog altfor meget H: t:Hensyn til Tidsbegrebet, hvilket vi jo maa fjerne fra vor Forestilling om Gud. Men herved bliver jo dog altid, at vi i Grunden netop abstrahere fra Tidsbegrebet, idet vi jo tænke os Verden i dens Totalitet ligge ligesom udspendt for Gud. Dernæst kunde man og sige, at derved at Gud fra Evighed havde forudseet det, var det bestemt og de enkelte Handlinger af Msk. bleve altsaa ei frie; men prædestinerede. Men det er ikke heller Tilfælde. Thi vi kunne jo tænke os, at vi kjendte et MsksMenneskes Character saa godt, at vi vidste, hvad han vilde gjøre i et tilkommende Øieblik; men derfor blev hans Handling dog ikke ufrie derved, at vi maaskee i Forveien toge Forholdsregler for at forebygge skadelige Følger deraf.
Feb: 1834.




Vorlesungen über speculative Dogmatik von Franz Baader. Erstes Heft. Stuttgard und Tübingen. 1828.

d. 26 Febr: – 14 Martz. 34.



Det Udtryk απ'
αϱχης angiver et aldeles relativt Begreb, hvis Omfang paa det enkelte Sted maa bestemmes af Sammenhænget. Egl. beroer det Hele paa en Aposiopesis. Udtrykket απ'
αϱχης svarer nærmest til vort »fra begyndelsen af«, saaledes at derved tilkjendegives, at Noget er skeet tilforn og skeer endnu, ell. rettere tilkjendegives noget Eiendommeligt ved vor Tings-Værenms. beskadiget, som altsaa har ledsaget den under hele dens Tilvær og altsaa ledsager den endnu. Saaledes fE 1 Joh: 3, 8, (Her er desuden det Præsens αμαϱτανεν mærkeligt) hvoraf vi netop lære, at der ingen Stillestaaen er i moralsk Henseende, hvoraf vi lære, at Djævelen ikke kan være oprindelig ond,











Høiærværdige!
Der maa gives en uendelig Consequents i Verden, et man kunde sige uopslideligt quantum satis af Forstand og Fordøielseskraft ja jeg føler i dette Øieblik, at jeg maatte kunne med stor Energie foredrage det physichoteleologiske Beviis for Guds Tilvær; thi mit Liv er saa inconsequent saa forvirret, saa afhængigt af mine Galoscher (in parenthesi sagt troer jeg, at gummi elasticum gjør melankolsk) – af mit Hoved (in parenthesi sagt er der hell.heller ingen Tid, hvor mit Hoved har gjort sig saa forskrækkeligt udtilbeensudtilbeens) som nu), at jeg egl.egentlig ikke veed, hvad jeg gjør, og dersom Een  vilde spørge mig om, hvad jeg i næste Øieblik agtede at gjøre, vilde han let bringe mig i Forlegenhed. Og dog frapperes jeg ikke sjelden, naar jeg seer tilbage over mit vita ante acta ved deri at finde en Eenhed, en Continuerlighed, en Sindrighed i Anlæg og Udførelse, som idetmindste ikke skyldes mig. Saaledes gaaer det, Nogle er consequente i at handle, mig lykkes det først at finde Consequentsen bag efter. Som naar jeg tænkte mig et Barn, afvexlende med overveiende Kaadhed og med barnagtig Forstemthed paa Papiret at henkaste allehaande Streger, ufuldbaarne Fostre, forvoxne Misfostre, og en grandios Kunstner stod ved hans Side og med sin overvættes Phantasie og Besindighed var istand til af den meest ubetydelige Streg af den meest forulykkede Pfratze at udføre en skjøn Enkelthed og udarbeide det Hele til harmonisk Eenhed, saaledes som dette Barn maa blive tilmode, saaledes gaaer det mig. Det Tilkommende veed jeg Intet af, endnu er det ikke lykkedes mig at entre Fremtiden ell.eller blot at faae fat i den med Entrehagerne. Som naar Edderkoppen fra et bestemt Punkt  styrter sig ned i sin egen Producerings Consequentser, foran sig seer et tomt Rum, det ikke er muligt at faae Fodfæste i og om den end sprættede nok saa meget aldrig fik Lov til at disponere over det for ved den Liggende uden forsaavidt den mere og mere fordybede sig i sig selv og dog efterhaanden erobrer det ved den Consequents, der ligger bag ved den – mit hele Liv er bagvendt, dog ikke mere afmere, end hvad nødvendigt er til Bagvendthed (Umgekeerheit, jeg skriver Tydsk og det endda simpelt Tydsk, men jeg haaber, at Tanken ikke lider derved, man siger,  at en smuk Pige tager sig bedst ud i simpel Paaklædning, i Negligé, ja man belurer Nympher i Badet.) end den som efter Daubs Mening er et Charakteristikon for al Speculation. Dog til Sagen, jeg skriver ikke dette for at plage Dem med Forklaringer over mig selv (hvorfor jeg skriver det, det vil jeg egl.egentlig først være istand til at sige om et ½ Aars Tid ell.eller mere) men for at gjøre Dem opmærksom paa, hvad De maaske allerede har bemærket, det Ubegribelige, at jeg slet ikke kommer ud og besøger Dem, at medens min Tanke flere Gange har vandret ud til  Jylland, min Krop ikke forføier sig til Fredriksberg, det er for mig ganske i sin Orden, da jeg ikke forstaaer det, om nogen Tid vil jeg see, at det var ganske i sin Orden, fordi jeg forstaaer det. Og denne Betragtning har noget Opmuntrende ved sig, forsaavidt Eenheden tilveiebringes, noget ydmygende forsaavidt jeg føler, at det ikke er mig selv, der gjør det, men kun at jeg selv gjør Forvirringen.



Deres


S. K.




















Paa to Visitkort uden Datum og Tilskrift eller anden Oplysning de kunne derfor ikke indordnes i nogen bestemt Tidsfølge, men efter Haandskriften synes de ihvertfald ikke at kunne være yngre end 1843. – Mon de ikke have været bestemte for nuværende Stiftsprovst E. Boesen i Aarhus?




Det kunde synes underligt, at jeg, idet jeg aldeles afslører min Sjæls sønderrevethed, mit Mishaab, gjør Dig til Vidne, da man jo af hvad jeg skriver, skulde synes berettiget til at gjøre den Slutning, at jeg enten indirecte vilde sige Dig, at Du ogsaa var opgivet, eller at jeg ved at holde fast paa Dig modsagde den beskrevne Stemning. At Du nu vil gjøre den sidste Slutning, det  haaber jeg, eller rettere sagt, det er det eneste, jeg ikke tvivler om. Hertil kommer, hvad Du vel selv for en Deel har erfaret, at Tvivl netop som Stemning aldrig lader sig udvide til roligt at gjennemstrømme hele Livet, momentant holder den sig ligesom en Top paa Spidsen i længere eller kortere Tid i Forhold til Pidskeslagene (thi Tvivleren er altid en
μεμαστιγομενος) – men staae paa Spidsen kan han ikke ligesaa lidt som Toppen. Men hvad den saaledes taber i Continuerlighed og Stilling, det vinder den i Bevægelse, og jeg veed Intet uden Kjærlighed, hvorom der i den Grad med Rette kan siges: loquere ut videam te; thi da dens eiendommelige Væsen netop bestaaer i at være uden Indhold væsenløs og ikke har nogetsomhelst at ponere, saa er den kun kjendelig paa den Høirøstethed, der vel lader sig eftergjøre, men som Tvivleren selv meget godt kjender; den har intet Indhold, siger jeg; thi Tvivlen, den er Vinklen mellem det, der skal erkjendes, og den Erkjendende, stor eller lille men altid Vinkel, hvorimod en Anskuelse er den General-Nævner, i hvilken alle Livets Brøker gaae op, og som i god Forstand hjælper til at forkorte Livets Regne-Stykke. 



















Naar eller til hvem det Følgende er skrevet, kan Udg. ikke oplyse, men den lille Episode synes med nogenlunde Rimelighed at kunne sættes i naturligst Forbindelse med den første Rejse til Berlin 1841-42. – Efter sin hele Form synes disse Par Sider at være enten Kladen til et Brev eller selve det ikke afsendte Brev; de fandtes blandt S.K.s Papirer sammen med andre skrevne Sager i dobbelt Omslag, det inderste med Udskrift: »Smaating fra Aarene nogle og 40«, det yderste mærket: »Breve m.v., som laae i den røde Æske, da jeg flyttede ud paa Nørre[?]bro.«




Solon sagde: Ingen er lykkelig, førend han er død; – Croesus tog ved en passende Leilighed deraf Anledning til at bemærke Følgende: Solon! Solon! Solon! – Den samme Dialektik, som her ligger i Lykken, (ɔ:det vil sige at den først er vis, naar det er bagefter,) ligger ogsaa i det at tage Afsked: førend man er borte, kan man ikke være sikker paa, at man virkeligen kommer bort, og førend man virkeligen kommer bort, er der ingen Grund til at tage Afsked, og naar man virkeligen er borte, kan man ikke tage Afsked.
Maaskee erindrer De, at jeg før min Afreise spurgte, om det ikke paa nogen Maade stod til en Passageers (paa første Plads) Raadighed at standse et Jernbane- Tog; maaskee erindrer De, at De betog mig ethvert Haab i denne Henseende. Nu har jeg erfaret, at det dog maa kunne lade sig gjøre, skjøndt den hele Sag, endog efterat Opdagelsen var gjort, blev mig gaadefuld. – Altsaa: jeg indtager min Plads i første Rang; F–Fanden fare i Lic.Licentiat
Müller, at han forhindrede os deri forrige Gang; man sidder udmærket beqvemt. Romerne havde den Skik at lade en Plads ved Bordet staae ubesat for den Uventede
–; her er det omvendt: man sidder alene i Selskab med 7 herlige Lænestole (man sidder selv i den ottende). Ære være Lænestolene, deres Selskab gjør mangt et Menneskes til Skamme. Disse 7 herlige Lænestole, saa ærværdige af Udseende, at den navnkundigste Læge, den berømteste Advocat, den meest søgte Skriftefader med Værdighed kunde sidde i en saadan, disse 7 Lænestole, hvori man kan indbyde hvem man vil at tage Plads for at samtale med ham. – Fortræffeligt!
Vi har tilbagelagt 2 Stationer; midtveis paa den tredie begynder Manden, som indtager det høie Sæde, jeg mener Conducteuren, at fløite. Toget standser; han raaber med høi Røst (og han sad ligeover mit Hoved): »Sie haben mit der Gardine gewincket«. Øieblikkeligen farer den Tanke mig gjennem Hovedet: Du har dog gjort Jernbane-Expeditionerne Uret ved at ansee dem for prosaiske, det er jo høist poetisk at holde blot fordi Een vinker med Gardinet – maaskee af en Forbigaaende. En let Idee-Association og jeg mindedes hint Vers: en Dame staaer paa Borgen og vinker ad mig med sit Slør. – Da gjentager han Raabet: »Sie haben mit der Gardine gewinckt«. Nu mærker jeg han vil tale med mig, og at der maa være noget paafærde, hvorfor jeg skyndsomst fremtager mit Lexicon, at jeg om muligen kunde finde en eller anden Talemaade, hvormed jeg kunde gjensvare. Ak! men paa Jernbane er Tiden knap; med en fortvivlet Stemme raaber han: »Um Gotteswillen«. Jeg veed ikke at gjøre Andet: jeg stikker Hovedet ud af Vinduet (hvilket man uden Fare kan gjøre naar der holdes stille), vender Blikket op efter og møder hans Hoved med det eneste Tydsk jeg kan strax: »Bedencken Sie doch, Ihre Hochwolgbh., daß ein Mann, der so viele Universitäten«
etc.etcetera
– Saa giver han Signalet og Toget gaaer videre.
Jeg sidder i eensomme Tanker og søger forgjeves at udgrunde, hvad det Hele kan betyde; jeg gyser ved Tanken om det Øieblik, da jeg skal stige ud af Vognen: den Eensomme, der har forstyrret et Jernbanetog; jeg væbner mig med en god Samvittighed og nogle tydske Talemaader. Vi holde i Angermünde. Conducteuren er en meget artig Mand, og her er den hele Forklaring, hvoraf De dog muligen kan lære Noget, hvis De reiser paa første Plads. Først og fremmest var det slet ikke mig, der havde været Gjenstand for Tiltalen, det var Vognen foran mig, ogsaa en første Rangs Vogn. I den havde man ladet Gardinet gaae ned; den Snor, som holder Gardinet fast, var gaaet løs, Gardinet havde flagret for Vinden og dette havde Conducteuren seet, og nu – nu kan man stikke en Fane ud af Vinduet, en Fane, som til den Ende ligger i Vognen, og saa snart man stikker den ud, saa betyder det, tiltrods for al Erfaring i Krig osv.og saa videre, det betyder, at man skal holde stille.
Forøvrigt var Touren yderst behagelig, De har vist neppe siddet saa godt hos Prinds Carl. Dette Brev er en lille Høflighed til Gjengjæld for Deres Besøg. Svar frabedes.


Vensk.
Venskabeligst




S. Kierkegaard.


















Til HsHrHans Excellence, høiærværdige Hr Biskop Dr.Doctor Mynster.



I et for nylig udkommet lille Skrift: »om Mag.Magister Ks Forf. V.Forfatter Virksomhed Iagttagelser af en Landsbypræst.« findes der, trods den overlegne Tone, dog adskillig Uredelighed, adskilligt reent Galimathias, adskillig dialektisk Uklarhed: jeg har ikke et Ord at sige. I Efterskriften er mit sidste Skrift (Til Selvprøvelse) behandlet paa en næsten uanstændig Maade: jeg har ikke et Ord at sige; selv om Landsbypræsten ikke var anonym, jeg vilde vel alligevel ikke have et Ord at sige.
Men lige i Slutningen af Efterskriften findes der en Yttring, som paa en Maade angaaer Dem, høiærv.høiærværdige Hr Biskop, eller mit Forhold til Dem, eller den Maade, paa hvilken jeg i mit sidste Skrift (Til Selvprøvelse) har tilladttilegnet mig at betegne mit, den Yngres, Forhold til »den høiærværdige Olding«:Olding,« dette beskjæftiger mig, i høi Grad. At det gjør det, at det i høi Grad beskjæftiger mig, vil, det haaber jeg, tjene til Undskyldning for, at jeg paa Prent uleiliger Dem.
Nu Citatet af min Bog og saa det Landsbypræsten siger.
Jeg vil nu ikke tale om, at det, efter mine Begreber, er en Næsviished af en anonym Landsbypræst paa den Maade næsten at ville overtageovetage Deres Partes, at tale paa en Maade, som, den Sag betræffende, kun een Mand er berettiget til at bruge: De, høiærv. Biskop, der dog, selvdog, visseligen, om De vilde have sagt noget Lignende, visseligenvistnok ikke vilde have sagt det paa den samme Maade.
Dog til, hvad det er jeg vil: foranlediget af denne Landsbypræsts Yttring paa Prent, vil jeg – tilgiv det! – henvende det Spørgsmaal til Dem, om De skulde mene noget Lignende, misbillige, at jeg paa den Maade søgte at bestemme mit Forhold til Dem?Dem;
Saasnart det gjælder om Biskop M., er jeg, det veed Enhver, strax paa Pletten. Jeg søger strax at skaffe paalidelig Oplysning – det har jeg gjort ved at henvende mig til Dem selv høiærv. Hr Biskop. Et Ord af Dem, og jeg skal strax være rede til enhver nærmere Oplysning, item til, hvis der befindes noget Forkeert i hvad jeg har sagtderi, noget Usandt, øieblikkelig at  retractere.retractere;for Hvad vel de fleste Yngre have modtaget overleveret fra de Ældre, men jeg ganske særligen fra en afdød Fader, Ærbødighed og Hengivenhed for – hvad jeg nu saa gjerne kalder Dem –
»den høiærv. Olding«, ϰατ'
εξοχην:  detϰατ'
εξοχην, eller, har jeg, til mit eget Bedste,jeg bevaret redelig: jeg skal, det haaber jeg, følge Deres Højærv. med den samme Hengivenhed indtil det Sidste – og om en anonym Landsbypræst maaskee vilde mene, at jeg forfølger Dem med denne Hengivenhed, det skal ikke forstyrre mig. Ja, om De selv var af den Mening: Du min Gud hvad skal jeg gjøre? hvad der saaledes hænger sammen med mit Væsen som Hengivenhed for Dem: det kan ikke forandres.