I Almindelighed antager man at Timotheus, som var afsendt af P. for at gaae til Corinth, underveis, da han ogsaa skulde besøge andre Steder i Macedonien, er bleven opholdt der, og vendt tilbage til Ephesus, uden at faae besøgt Corinth;1 at Paulus derfor afsendte Titus til Corinth, for at erholde Efterretninger fra Menigheden, og for at see, hvad Indtryk hans Brev til dem havde gjort. Bleek derimod antager at Timoth. virkeligen er kommen til Corinth; men derfra har medbragt saa sørgelige Efterretninger, at P. nu afsendte Titus med et nyt Brev, og dette Brev, som nu er gaaet tabt, er det at 2 Corinthier refererer sig til. –

1
Hermed synes da ogsaa Act: 19, 22 at stemme overeens, hvor Macedonien blot nævnes som Maalet for Timothei Reise. –



Efter at P. havde opholdt sig i Ephesus i 2½ AarAaer drog han til Macedonien, hvor han igjen opholdt sig ½ Aars Tid, maaskee udvidede han nu ogsaa sin Virksomhed til Illyrien. 2 Cor: 10, 14. 15. 16 synes at angive Achaia som det yderste Maal (skjøndtMaal, skjøndt
          αχϱι ei altid betegner et exclusivt »Indtil« cfr.conferjævnfør Rom: 5, 13.) – derimod Rom 15, 19
Illyrien; men ganske sikkert følger ikke af det sidste Sted, at P. har forkyndt Læren selv i Illyrien. –



Naar man kunde bestemme Tiden nøiagtigt for Felix Afgang og Festus Tiltræden, saa vilde det være meget vigtigt for ChronologienCronologien. Det kan man imidlertid ikke. Man beraaber sig paa et Factum, som Josephus fortæller, at da Felix nedlagde sit Embede, han blev anklaget af Jøderne for Undertrykkelse, og han vilde have blevet straffet, dersom ei hans Broder Pallas, som gjaldt meget hos Keiseren dengang, havde reddet ham. Men nu blev Pallas forgivet af Nero Aar 62. Saaledes blev da dette Aar den yderste terminus ad quem. Men efter Tacitus havde Pallas allerede længe iforveien mistet sin Indflydelse. Allerede i Begyndelsen af sin Regjering havde Nero fjernet Pallas fra den Plads han indtog under Claudius. Heraf skulde man da nu i Forening med hvad Josephus fortæller slutte, at Felix var bleven kaldt tilbage strax i Begyndelsen af Neros Regjering. Schrader mener vel at finde en sikker chronologisk Bestemmelsesgrund deri, at Festus Tiltrædelse blev bestemmet ved den med Nero gifte Poppæa; thi deraf vilde følge, at, da Nero først i Aar 62 ægtede Poppæa, Festus først ved denne Tid tiltraadte sit Embede. Men Josephi Ord: ϰατα
          τον ϰαιϱον
          τουτον kunne ikke gjelde som nærmere Tidsbestemmelse, Poppæa havde allerede længe før hun ægtede Nero stor Indflydelse hos samme. Derpaa at Josephus kalder hende Neros Gemalinde bør ikke lægges saa stor Vægt. Der viser sig altsaa meget vaklende heri med H. t:Hensyn til den chronol. Bestemmelse, og det at Felix har fratraadttiltraadt sit Embede i 62, kan slet ikke ansees for afgjort. Vi kunne meget godt lade det indtræffe nogle Aar før. –










Der er vist neppe Nogen blandt de tilstedeværende Herrer, uden at han jo ret levende har erfaret, at der i enhver Anskuelse gives et Noget, det Sidste og Høieste, der er saa let, saa ætherisk, saa flygtigt, at det stedse forsvinder mellem de famlende Hænder og uskyldigt gjækkende unddrager sig det speidende Øie – et sandt helligt noli me tangere. Men ligesom nu de Fleste af Dem, m. H.mine Herrer, have erfaret, hvor vanskeligt det er at holde Sindet frit for ethvert profant Indtryk, saaledes ville De vist ogsaa give mig Ret i, at jeg kun indenfor den  sande humanistiske Tryllekreds »procul o procul este profani« har dristet mig til at udtale, hvad enhver Student føler og bør føle, men som, forkyndt og udbasunet paa Gader og Stræder, derved er forraadt, misforstaaet og forvansket. Thi hvilket bedre Forum skulde jeg vel ønske, hvilken competentere Forsamling end den humanistiske Menighed: Studenterforeningen, der, vel streng og ubestikkelig i sin Dom, dog ogsaa er i Besiddelse af, hvad der er mig Hovedsagen, hiint aandelige Gehør, der sympathetisk skabende giver Ordet hiin uudsigelige Fylde, som det har i Talerens Bryst men ikke paa hans Læber.

............

















Den synes imidlertid kun at indeholde Meget
Det nemlig at opfatte Livet som en Kamp, og følgelig at opfatte det Liv, der væsentlig er bevæget af det Religieuse som en Kamp mell.mellem Djævelen og Gud om j: s: m:jeg saa maa sige, er ingenlunde en fra den nyereanden sp Tids specifiquespecific forskjellig Opfattelsesmaade,Opfattelsesmaade. og det vilde være let, blotat fremvise, abstraherende fra en GoethiskGoethiske poetisk Udvikling (om det imidlertid gjælder netop om hans F: derom sensenere)1 der meer seer disse 2 Verdener i og med hinanden og disse 2 Magter sees i en høiere Concentricitæt og ikke i den phænomenologiske  Excentricitæt,Excentricitæt. vilde det være let at opdrive Exempler herpaa saavel i en nyere som i en ældre Udvikling end Middelalderen

1
hvor dog alligevel denne Kamp implicite er tilstæde
cfr.conferjævnførTieck. i denne Bog.

Spørge vi dernæst, hvorledes da Forskjellen mell.mellem den ældre og den göthiske Opfattelse er at forstaae, saa faaevi vi hell. ei stort mere Lys; thi den specifike Forskjell.Forskjellen
imell.imellem dem er, hvad Forf:Forfatteren ikke har seet, Det at Goethe har skrevet en anden Deel af F., hvorimod jeg slet ikke kan see han har ladet denne Kamp udspinde sig i F. selv; thi han paralelliseres jo med Klingsor, som jo ogsaa havde sin bedre Begyndelse, og F. er jo først F. fra det Moment af hvor hans Udviklings Conflict med Verden fremmanerer Djævelen (naar jeg siger at han da først er F., og derved antyder en ligesom tidligere Existents – saaog saa er det grundet i Sprogets Svaghed, der bestandig maa tillade en Forvexling af Indiv. og Ideen F, om denne sidste gjelder det bibelske Udtryk den var i Begyndelsen), kun at nu F. er udviklet mere lyrisk (Altlyrisk. Alt er derfor vælt over til den Side) hvorimod den ældre Digter har opfattet Kampen meremell.mellem det episk; men denne Forskjel i Opfattelse kan naturligviis gjentage sig ogsaa indenfor den nyere Tids Kreds.
Overhovedet mener jeg, at der slet ikke er Spørgsmaal om hvorledes Digterne opfattede Tiden, ihvorvel disse som Repræsentanter ogsaa maa haves for Øiee, men hvorledes den verdenshistoriskh ligger for os, og her tror jeg at medens i den mangfoldige Retninger krydsedekrysede sig, de da om j. saasaae maa sige, ikke vidste af hinanden, og ikke saae hvorledes, det er alene Verdens Side jeg taler om, den ene ironiserede den anden, hvorimod den nyere Tid sombl mere umsichtig ikke i en saadan begeistrende Illusion henlevende, bliver sig det, som den ældre Tid kaldte Nisser, TroldmændD, Djævle etcetcetera bevidst som Verdens kolde Ironie, som man maatte bøie sig for. Middelalderen kunde vel derfor meget godt og dybt grundet i densden hele Væsen opfatte Livet som en Kamp og saaledes her mell.mellem den barnlig fromme Wolfram og den snedige Klingsor; men til Ro kom den aldrigh; thi seirede ogsaa Chrstd.Christendommen saa seirede jo dog kun en Livsanskuelse, der forkynder sig som en Kamp, hvor altsaa Striden maatte begynde, om end indenfor en anden Kreds, hvilket ikke vedkommer denne Sag.




a

forklar Digtet som en Opfattelse af stridige Elementer



b

dvæler ved, hvorledes Digterne i Middelalderen opfattede Livet – ingen specifik Forskjel –
            Schill. objectivitæt – jegjeg seer hell. derimod taler om det historiske Liv.jeg seer hell.



c

hvor er Modsætn til Liv i F. er det den alm saliggjørendesalliggjørende K.Kirke
hvor er den ene Side af F.



d

jeg mener Ideen og dens Modvægt (Parodie fra en anden Side seet).


e
og et Spørgsmaal bliver det om ikke disse igjen, ligesom de selv lod Verden og dens Bevægelser gestalte sig for dem, ikke igjen maatte selvlade for den Betragterdet I, der i sin Udvikling har overlevet Middelalderen gjentage sig i den samme TvesidethedD.



f

netop derved at med den ene Stræben tillige denbevidst anden gik op i Bevidstheden.



g

derfor har Faust ogsaa verdenshistorisk opfattet sin Modvægt i den saliggjørende Kirke.


h
cfr.conferjævnfør i denne Anledning, hvad Schlegel bemærker om de 3 Arter Tragoedier












=

Affødningen af samme i Aanden og ved Tænkning er kun dens væsentlige Form, ikke en Opstaaen af samme selv og an sich; men kun for os og i vor Aand

–––
Det sande Begreb om det Positive er det om en Guds Sigselvsætten ell.eller Position i Fornuften, og hermed hele den alleneste Væren og Sandværen. Uden dette Positive, der tillige er hiint Givne, kan den ikke begynde med sin Tænkning; tilmed selv ikke i Sandhed begynde; Guds Erkjendelsen maa tillige være begyndt for den, uden selv at være sat, kan den Intet sætte: Fornuften fører til Troen paa Gud, kun forsaavidt den er ført dertil.



Herpaa beroer alle Religions Sandhedersden gudd.guddommelige Nødvendighed, som de have i den mskligemenneskelige Tænkning nærmest ved den gudd.guddommelige Væren, hvilket ikke blot er deres blotte Ansichsein, men ogsaa deres guddl.guddommelige Offenbarsein, nemlig for Aanden, der just ved denne Aabenbaring først selv er.




Men netop fordi Gud vil være kjendt, maa den mskligemenneskelige Aand tænke ham. Den til dette Offenbarsein og offenbaren Sein svarende Tænkning, fører en indre Nøden og Nødvendighed, en indre Tvang med, hvorved den sande Væren i Tænken forraader sig og bliver til Wahrsein, til Sandhed (cogitare af cogere)


Alle Religions-lærdomme, som ifølge denne dens Natur ere Vidnesbyrd, som Religionen aflægger om sig, sin Væren og Væsen, i vor Tænken, ere kun saa sande, som Gud er det; men det vil ogsaa sige, som han i Sandhed er erkjendtbl. [1v]-[2r] er ubeskrevet







§ 4.

Skepticismen, der bliver staaende indenfor Tvivlen, beviser saa lidt Umuligheden af en Viden om Gud, at den meget mere, idet den udgiver Uvisheden kun for vis, kun kan gjøre sin Tvivlen og Ikke-Viden gjeldende formedelst en ell.eller anden Viden om Gud. Kriticismen, som har Sk.Skepticisme i sig, skrider vel frem til at bevise, men lader det blive ved den negativ-dialectiske Bevægelse



Troen har sin Virkelighed i Leven og Handlen; dette sin Sandhed i Troen.



















Evangelium Mathæi.






Til 2, 23cfrconferjævnfør hosliggende Seddel.
3, 2. Denne Form β.βασιλεία των
          ουϱανων forekommer kun paa dette Sted, lignende Former (β:βασιλεία
          επουϱανιος alene 2 Tim: 4, 18.) ere: β:βασιλεία του Θεου, του Χϱ:Χϱιστοῦ elleller blot β:βασιλεία med Underforstaaelse af Θεου. Ideen om et saadant Guds Rige gaaer gjenem hele det Gl. TGamle Testamente. Daniel skildrer denne af alle Propheter forventede Tilstand som et Rige af evig Vedvaren. Chr.Christus bliver derfor ogsaa ofte kaldet en Konge. –
I Ideen om et Rige ligger nødvendig Adskillelsen mell:mellem en Bestemmende og en Adlydende. I Guds Rige viser naturligviis Guds Villie sig som absolut herskende. I saa Henseende er Guds Rige i en syndig Verden kun tilkommende, forhaabentlig. Derfor danner β.βασιλεία του
          Θεου en Modsætning til β:βασιλεία της
          αμαϱτιας. Men i det Gl. TGamle Testamente: udviklesudviek aldrig en Idee i dens Fortgang i Tiden; men bliver ligesom concentreret i eet Billede. Det Gl. TGamle Testamente indeholder Skildringen af et Billede, hvori Syndens Herredømme baade indvortes og udvortes er tilintetgjort og Guds Villies Herredømme fuldkomment begrundet.
          – I det N. TNye Testamente skilles tydelig mellem dette β: indvortes og udvortes Side. I første Betydning viser det sig som et realt nærværende, ikke blot i Frelserens Person; men ogsaa i de Troende. saal. Luc: 17, 21. – I udvortes Henseende skildres det som et tilkommende Rige. – Med Hensyn til dette Udv: bliver den Kreds, hvori Chr:Christi Element er herskende (Kirken) opfattet som etnoget udv:udvortes Selskab. I denne Henseende viser β: τ: Θ:βασιλεία τοῦ Θεοῦ sig som noget vordende, der vel udfolder sig i denne Verden; men som relativt er blandet med syndige Elementer. Men paa den anden Side bliver ogsaa det Ydre opfattet som det af Guds Villie gjenemtrængte, og i denne Henseende viser β.βασιλεία sig som et fuldkomment men tilkommende. Den Idee findes overalt i det N. T.Nye Testamente, at ved Chr:Christi Parousie Guds Rige skal vise sig udvortes herskende. (Mth: 20, 21. 26, 29. Luc: 2122, 31. Joh: 18, 36) I det N. TNye Testamente skilles ogsaa i Ideen om Guds Rige dets Henførelse snart til et Individuum snart til MskslægtensMenneskeslægtens· Totalitet. –
Ideen om Guds Rige bliver nu i det N. TNye Testamente forskjellig opfattet. Imod Pharisæernes materialistiske Anskuelser (som kun holdt fast ved Messiasrigets synlige Aabenbarelse) fremhæves den ideale Side. I Apostlernes Tid uddannede den gnostiske IdealismeIdealismes sig, som nægtede Guds Riges udvortes reale Aabenbarelse, derfor toges nu den reale Side i Forsvar. Imod den raa Chiliasmus stod senere Alexandrinerne. –





BjergprædikenenBjergrprædikenen.


den maa ikke betragtes som holden under denne Form. cfrconferjævnførClausens Tab: synop:Tabulae synopticae. –
Mth: føier til et bestemt Factum Adskilligt beslægtet. Om dette Factum giver L: nøiagtig Efterretning. Jesus var efter L: 6, 12 gaaet op paa et Bjerg for at bede, om Morgenen valgte han de 12, og gik ned paa Sletten (L: 6, 17.)L: 6, 17. og lærte Folket. Mth: fortæller at Chr:Christus besteg Bjerget; disse Fortællingerfortællinger forenes ved at antage, at Mth: enten har knyttet hans tidligere Opstigen paa Bjerget sammen med hans Foredrag; elleller at Mængdens Stimlen sammen har nødsaget ham til at stige op igjen. –
          Hos Mth: viser Chr:Christi Tale sig som en nyere Lovgivning forskjellig fra den sinaitiske ved en friere Opfatning af Budene i Aanden, ved at forudsætte μετανοια og præke Naaden. –
Hos L: kan man finde en Traad, som gaaer igjenem det Hele. Thi først svare de 4 Saligheder og de 4 Ulykker til Hinanden (21-26), dernæst modsættes Opmuntringen til reen Kjærlighed (27-31.) Skildringen af den beregnendeberegnenden K:Kjærlighed (32-34) og nu opmuntres Disciplene til denne rene K.Kjærlighed (35-38). – Nu gjør L: ligesom Holdt et Øieblik ved v. 39 og bemærker, at Chr:Christus talte i Parabler. I alle disse Parabler sigter Chr:Christus til Disciplene, saafremt de ønskede, at gjøre hiint høiere Livs Element gjeldende, maatte de selv optage det i sig. V. 40 synes ikke rigtigt at passe; men det gjør det dog ved nærmere Eftersyn. v. 39 (μητι δυναται
          τυφλος τυφλον
          οδηγειν), og det følgende v. 41 (ϰαϱφος) synes at pege hen paa Pharisæerne, saa at Meningen bliver: »River Eder fuldkomment løs fra Forbindelsen med den glgamle
          διδαςϰαλος; Pharisæerne kunne ikke lede Eder videre end de selv ere; thi Disciplen er ikke over Læremesteren.«
Hos Mth: findes ogsaa Eenhed, dog ikke saaledes som hos L:, idet vi hos den sidste have Chr:Christi Tankegang; men Mth: har selv ved Udarbeidelsen fulgt en Traad, som vi igjen søge at forfølge. Begyndelsen og Enden er den samme hos begge Apostle. Mth: udfører nu i det 5t Cap: Forskjellen mell.mellem Loven og Ev.Evangeliet Men ligesom Loven skærpes saaledes udvikles Naaden ved at prise dem lykkelige som lideLide. Sand Bod bliver altsaa forudsat som en nødvendig Betingelse for at modtage Kjærlighedens Lov. I 6 Exempler bliver Forskjellen mell.mellem d.det N.Nye og Gl. TGamle Testamente fremhævet, og nu følger den almdl Sætning: εσεσϑε
          ουν υμεις τελειοι (v. 48.). I 6 Cap: