NB30.


etiket på bindets forside











d. 28 Juni 1854.bl. [1]-[3] er ubeskrevet
















Om min Opgave.




Paa hvilken som helst anden Maade (philosophisk, som interessant Meddelelse, vittig Satire o: s: v:og saa videre) kan jeg faae Lov til at sige hvad jeg har at sige – og  vilh gjøre uhyre Lykke – – kun ikke i Charakteer af christelig Interesse. Samtiden veed nemlig meget godt at Christd.Christendommen slet ikke er til; men det den er bange for er, at faae det sagt i Betydning af, at vi saa skulle til at blive Christne.
Og hvad mig angaaer, saa har jeg jo ogsaa oprindeligen været tilbøieligere til at indfrie min Opgave i dialektisk Fordobblelse, altsaa ikke i Charakteer af christelig Interesse strikte taget.
Men Styrelsen leger ogsaa med, og forbeholder sig at bestemme, i hvilken Interesse Opgaven skal løses.



















At gjøre Χstd.Christendommen let




for at faae MskeneMenneskene til ret at gaae ind paa den, er, forsaavidt det er velmeent, og ikke en Gavtyvestreeg af Præster for at gjøre dem selv Sagen let og profitabel, er dog Mangel paa MskMenneske-Kundskab. Deraf er ogsaa Følgen blevet, at der i den menige Mand er en hemmelig Mistanke om, at det Hele med Χstd.Christendommen er Løgn – siden det er saa let, siden det Høieste faaes for saa godt Kjøb.
Saaledes er MsketMennesket nu engang, og dette er noget sandt i ham.
Lad det være saa, at der var et MskMenneske, som var villig til efter den størst mulige Maalestok at give Enhver ligesaa mange Penge han vil, man behøver blot at sige et Ord til ham: den menige Mand vil uvilkaarligt fatte en Mistanke, om det ikke er Regnepenge han giver – thi dette kan ikke hænge rigtigt sammen.



















Serpens, nisi serpentem comederit, non fit Draco.

item:en Rotte afrettes til at bide Rotter ved at have af Sult ædt en Rotte.
Omvendt: kun Den, der er bidt af MskerMennesker, bliver Apostel; dette hører med til at qvalificere hans Lidenskab, i ligefrem Forstaaelse med MskeneMenneskene er en Apostel en Umulighed.












Et Gravvers over en tydsk Digter.





Sein Lied war deutsch, und deutsch sein Leid; 
Sein Leben Kampf mit Noth und Neid:
Das Leid flieht diesen Friedensort,
Der Kampf ist aus – sein Lied tönt fort!




a

Det stod i Blätter für litt.literarische Unterhaltung.













Tilværelsens uendelige Rigdom.




De flesteF MskerMennesker vilde fortvivle, hvis  man sagde dem, hvor uhyre riig Tilværelsen er, at eet MskMenneske, bestandigt eet Msk.Menneske er nok, er det Hele, her de største Begivenheder mulige.
Numerus mener – og det er conseqvent af Numerus – at en europæisk Krig er en Begivenhed, 100,000 Millioner det er Noget – en Enkelt Ingenting.












Christelig Taknemlighed mod Christus.




Christus har kun begjeret een Art af Taknemlighed: af den Enkelte, og saa godt som muligt i Charakteer af Efterfølgelse.
Istedetderfor har MskhedenMenneskeheden arrangeret det anderledes: et Folk, en Stat, et Land, Slægten, kort et Chorus, blandt hvilke der ikke er en Eneste i Charakteer af Efterfølgelse – men saa til Gjengjeld ere de desto Flere: et Chorus, der takker Christus for sin Frelse.
Her er det igjen: altid  Surrogatet: det Numeriske, Generationen, et Abstraktum.
Dette beviser atter, at Χstd.Christendommen ikke er til; thi den Art Taksigelse er enten hedensk eller jødisk – ikke christelig; Christus er jo netop kommet til Verden for at frelse ud af – Numerus, ud af Generation, ud af det Abstrakte.












Om mig selv.




Det er dog virkelig afskyeligt. Medens jeg maa finde mig i at leve som en Carrikatur, en Slags gal Mand for en heel Classe af Befolkningen, er jeg – men dette maa ikke siges – Samtiden saa betydelig, at endnu medens jeg lever, smaae Novellister eglegentligNovellister, benytte min Existeren til at give deres Frembringelser Interesse.
Og saadanne Forfattere vente formodentlig i al Gemütlighed paa, at jeg skulde komme aldeles galt fra det, styrte, gaae fra Forstanden o: D:og Deslige – for saa strax at digte:
I Sandhed, Naturforskerne have  ikke Uret, naar de pege paa det Forstemmende i Naturen, at Alt dreier sig om, at den ene Skabning æder den anden: men mig er det maaskee forbeholdt, at gjøre opmærksom paa, i hvilken langt afskyeligere Forstand MskeneMenneskene er MskMenneske-Ædere.
Præster og Professorer æde de Afdøde. Novellister og Roman-Forfattere og Smaa-Forfattere æde endog de Medlevende. Det falder en saadan Slyngel aldeles ikke ind, om han ikke kunde hjælpe til, at noget Fortrinligere ikke kom til at ligge under, o, nei; selv omh han kunde det, han skylder jo sin Næringsvei, ikke at gjøre det, at han ikke gaaer Glip af et digterisk Motiv og af at Publikum vil være modtageligModt just for den Art Frembringelse.












Et skjønt Billede, af Schopenhauer.




I Slutningen af 1ste Bog af hans: die  Welt als Wille und Vorstellung siger han, at det er med Forholdet mellem Contemplation og Handling somer som med Skuespilleren, der naar han har spilt sin Scene gaaerganske ned i Theateret sidder roligt blandt Tilskuerne og betragter de følgende Scener, selv om disse høre med til at fremskynde hans Død i sidste Akt.




a

eller som han selv udtrykker det, at MsketMennesket ved Siden af sit LivLiv in concreto bestandigt fører et andet Liv in abstracto. (1ste Bog § 16).














Stoikernes Selvmord.





Derom siger Schopenhauer (die Welt als Wille und Vorstellung 1ste B.Bog §. 16)
at de i deres ophøiedeforan er tilføjet og slettet···· Moral blander en Anbefaling af Selvmord ind »wie sich unter dem prächtigen Schmuck und Geräth orientalischer Despoten auch ein kostbares Fläschen mit Gift findet.












Græsk.




DerDet har jo før Hegel levet Philosopher, som have paataget sig at forklare Tilværelsen, Historien. Og betræffende ethvert saadant Forsøg er det vel saa, at Styrelsen egl.egentlig maa smile deraf. Men just lee af dem har den dog maaskee ikke gjort, thi det var jo dog en mskligmenneskelig redelig Alvor.
Men Hegel – o, lad mig tænke græsk! –: hvor har Guderne griint! En saadan ækel Professor der ganske havde gjennemskuet Alts Nødvendighed, og faaet det Hele paa Ramse: Io, Guder!
Det har moret mig usigeligt at læse Schopenhauer. Det er aldeles sandt hvad han siger, og atter hvad jeg under Tydskerne, saa grovt som kun en Tydsker kan være.













Schopenhauer og Χstd.Christendommen




S. lader haant om Χstd.Christendommen, gjør Nar af den i Sammenligning med Indiens Viisdom.
Det bliver nu hans Sag. Jeg anseer S. for en meget betydelig Forf.Forfatter, og der vil have sin Betydning just ogsaa for Χstd.Christendommen
Hans indiske Tungsind: at leve er at lide, er der dog noget Usandt i. Derimod kan det være meget godt om Samtiden faaer en saadan Melancholiets Overhaling, for saa at blive opmærksom paa det Christelige, hvilket Joh. Climacus udtrykker i den Sætning: det at være Christen er at lide, hvad jo ogsaa er detat nye Testamentes Lære.
Jeg har ikke Noget imod, at S. med store Kræfter raser mod denne »nederdrægtige Optimisme«, som især Protestantismen excellerer i, jeg er meget glad ved, at han viser, at det aldeles ikke er Χstd.Christendom: men den Sætning, at det at være til er at lide protesterer jeg, thi derved gaaer Χstd.Christendommen ud, paa en Maade som S. maaskee ikke tænker. Nemlig Χstd.Christendommen forkynder sig at være Lidelse, det at være Christen at være det at lide; men hvis nu det overhovedet at være til, det at være Msk.Menneske, hvis det er at lide, saa er jo Χstd.Christendommen berøvet sit Dialektiske, sin Forgrund, det, ved Hjælp af hvilket den negativt gjør  sig kjendelig, saa Χstd.Christendommen bliver en Pleonasme, en overflødig Bemærkning, Galimathias, thi er det at være Msk.Menneske det at lide, saa er det jo latterligt, at der kommer en Lære som vil bestemme det saaledes: det at være ΧstenChristen er at lide.
Nei Christd.Christendommen siger ikke at det at være til er at lide. Tværtimod derfor anbringer den sig just paa den jødiske Optimisme, bruger som Forgrund den meest potenserede Livslyst, der nogensinde har klamret sig til Livet – for saa at anbringe Χstd.Christendommen som Forsagelse, og for saa, at udvise det at være ΧstenChristen som det at lide, deri ogsaa indbefattet at maatte lide for Læren.
Ogsaa en anden Vanskelighed er der ved det Schopenhauerske, der let turde være en Art Selvmodsigelse. Lad mig tage et andet Forhold. Bagvaskelse, Calumnie, nederdrægtigt Angreb o: s: v:og saa videre veed dog Beskeed om den kloge Forsigtighed, at man da ikke gjør en Mand strax til et reent Nul og saa vedbliver Aar ud og Aar ind efter den størst mulige Maalestok at angribe ham, at heri nemlig er  en Selvmodsigelse, thi er han et Nul saa er det jo latterligt at see disse enorme Forholdsregler for at tilintetgjøre et Nul. Men saaledes ogsaa med hele den S.s Askese. Den christelige Askese hviler i den Tanke, at det at være til ikke udenvidere er at lide – saa er der Mening i Askesen. Men er det at være til det at lide, saa bliver Askesen let en Eudaimonisme, hvad S. selv gjør gjældende mod Stoikerne. Tag et andet Forhold. Χstd.Christendommen er ikke af den Mening, at Rigdom ikke kan i en vis Forstand kaldes et Gode, just derfor er det den siger: giv Alt til de Fattige. Men hvis En vilde sige: Rigdom er et Onde, viis nu Din Askese ved at give Din Rigdom bort: saa er heri en Selvmodsigelse, thithi, naar saa er, er det ikke Askese at bortgive sin Rigdom.
Der gives paa saa mange Gebeeter, overalt hvor der er et Dialektisk, der gives en Ivrighed, som er saa ivrig for at indskærpe det Andet, at den i sin Ivrighed borttager det Første og derved i Grunden gjør det Andetandet umuligt.










a

Askesen tilsigter jo efter hans Mening det, at naae (gjennem Mortificationen af Villien til Livet) at skjøndt man er til det er som var man ikke til, i denidet Grad er Asketen død for Alt; men naar det at være til er det at lide, saa er jo aabenbart det at være saaledes til at det er som var man ikke til, at man neppe veed, om man er til eller ikke, det er saa aabenbart Eudaimonisme – naturligviis efter fattig Leilighed, ɔ:det vil sige, det er den høieste Eudaimonisme naar man med S. antager at det at være til er at lide. Naar det at være til er at lide, kan Eudaimonismen selvfølgeligt ikke søges i Retning af at være tila, den maa søges i Retning af: ikke at være tilb, og den høieste Eudaimonisme bliver den størst mulige Tilnærmelse til det ikke at være til.


a
eller i Retning af at potensere »Tilværelse«


b
eller i Retning af at depotensere »Tilværelse«















»Windbeutel«





Det er et udmærket Ord; jeg kan misunde TydskerneTydskerrneTydskeren det; især er det ogsaa ypperligt da det kan bruges som Adjektiv og Verbum. A. Schopenhauer gjør en fortræffelig Brug af det, ja jeg maatte sige, i hvilken Forlegenhed vilde S. ikke være, hvis han ikke havde det Ord, han som skal tale om den Hegelske Philosophie og hele Professor Philosophien.
See, derfor har Tydskeren det Ord, hvilket der saa ideligt og ideligt maa være Brug for i Tydskland.
Vi Danske har ikke det Ord; men det, det betegner er heller ikke charakteristisk for os Danske. Det ligger virkelig ikke i den danske Nations Charakteer at være Vindbeutel.
Derimod har vi Danske en anden Feil, ak, en tilsvarende Feil; og den har ogsaa det danske Sprog et Ord for, et Ord, som maaskee det· tydske Sprog ikke har, det Ord: Vindsluger. Det siges nærmest om Heste, men kan optages i almdl.almindelig Brug.
Saaledes er ogsaa omtrent Forholdet: en Tydsker til at gjøre Vind – og en Dansker til at sluge den: saaledes har længst Tydsk og Dansk forholdt sig til hinanden.
Det morer mig usigeligt, dette med Schopenhauer og Hegel item hvad der nu forestaaer Tydskland, at komme ind paa det Resultat af den hegelske Philosophie, at Hegel var – formodentlig med NødvendighedNøv – en Vindbeutel, et – med Nødvendighed – fremgaaet Produkt af Verdens 6000 Aars Historie, eller dog af det Afsnit som S. saa rigtigt betegner som Løgne-Philosophiens Tidsalder.
Men har S. haft med Vindbeutelen at gjøre, saa har jeg haft med Vindslugerne at gjøre.



















Christendom – Jødedom.




Ikke ofte nok kan man gjøre sig det tydeligt, at Jødedommen i Forhold til Χstd.Christendommen er med for negativt at gjøre det Christelige kjendeligt, negativt ɔ:det vil sige ved  Frastødet.Frastødet,
Med Styrelsens guddommelige Skarpsynethed er Alt lagt til Rette for at udvise Forargelsens Mulighed, og Christend.Christendommen kunde ikke have haft nogen anden Religion til Forgrund, thi ingen udviser negativt Χstd.Christendommen saa bestemt, saa afgjørende som Jødedommen.
At Christus fødes af en Jomfru – dette vilde ikke afgjørende vække Hedningernes Forargelse,Forargelse, thi men Jødedommen maatte det ret være til Forargelse. Jødedommen culminerer nemlig just i Guddommeliggjørelsen af Ægteskabet, det er jo Gud selv der har stiftet detstiftet,; Jødedommen culminerer i Forestillingen om Slægtens Forplantelse som en Slags Gudsdyrkelse – og saa at fødes af en Jomfru! Det er i Grunden at negere hele det gamle TestamenteTestamentes eller at tage Kraften fra det.
Forresten er der saa ogsaa i dette Tilfælde indrømmet den traditionelle Forestilling saa meget, at  Samtiden ikke ganske kan slippe fra Phænomenet, ved at kunne documentere at denne Messias ikke er Messias. Havde fEfor Exempel Christus ikke været af Davids Slægt, saa havde det jo været afgjørende. Men han er af Davids Slægt og dog ikke, thi han er jo født af en Jomfrue, altsaa er han dog udenfor Slægten, og som sagt, for Jødens høie Forestilling om Slægt at nedstamme i Slægt, kan det at være født af en Jomfrue aldrig komme til at stille sig som noget Høiere, men som et Lavere.












I Fremtiden.




Der vil vistnok foregaae en stor Forandring, som en Verdens Omvæltning i Maaden, paa hvilken Χstd.Christendommen vil blive betjent i Fremtiden.
I en tidligere Tid var Læreren1, som  dertil blev udseet af Gud, en af disse dybe religieuse Naturer, der vistnok ogsaa kunne være strenge, naar det behøves, men Alt i ligefrem Toneart, derimodforan er tilføjet og slettet men aldeles ikke ere beregnede paa eller have Øie for det Criminelle, det Underfundige o: s: v:og saa videre
Men i Aarhundredernes Løb, alt efterhaanden som MskMenneske-Slægten mere og mere er traadt ind i Reflexion, er der foregaaet i den saakaldte Christenhed en heel Forandring med Christendommen, det er blevet til Gavtyvestreger; man trodser ikke, gjør ikke Oprør mod ΧstdChristendommen, nei, men det er lutter Gavtyvestreger, Criminalhistorier, Falsknerier.
Dog Styrelsen forhaster sig jo ikke, den giver altid Tid, indtil Øieblikket kommer. Saa seer Styrelsen paa det Hele og siger: naa, det gaaer løs paa Gavtyvestreger,Gavtyvestreger; ja, saa, saa forandrer vi Methoden.
Saa vil fremtidigen Læreren komme til at see ganske anderledes ud, være en ganske Andenanden, beregnet paa, at han ikke har med raa Lidenskaber o: D:og Deslige at gjøre men med fine Criminal-Forbrydelser, med Falsknere.
Saaledes vil Læreren komme til at være. Han er Intet mindre end en af disse oprindelig dybe religieuse Naturer, tvertimod det er den fineste og intensiveste sandselige Natur, med en Energie i Phantasien i Retning af at nyde Livet, saa der af ham kunne laves 10 Forførere ogForførere, 10 Digtere; fremdeles en eminent Intellectualitet, saa flere Sæt Professorer kunde leve af ham; endelig en afgjort Sands for Intrigue: saaledes er han lagt an; maatte han raade sig selv det blev den yppigsteyppis, den interessanteste, den fuldendtestefuldendeste Verdslighed, som nogensinde er seet.
Men det maa han ikke. DetteDenne Msk.Menneske giver saa Styrelsen et Knæk (omtrent i samme Forstand som man stækker en Lokkefugl). Ved dette Knæk er det ham gjort umuligt at komme til at nyde Livet. Forsaavidt er endogsaa nu Alt det ham Indrømmede næsten en Qval,Qval. idetmindste for det Første. Han har altsaa et Knæk og derved er han ubetinget i Styrelsens Magt, og de ham forundte Evner og Forudsætninger er det just Styrelsen vil disponere over. Knækket er maaskee saaledes anbragt, at intet andet Msk.Menneske drømmer derom, men det er denP Paagjeldendes Hemmelighed med Gud – desto fastere er han blot knyttet til Gud.
En saadan Skikkelse, han er beregnet paa detden Criminelle.
Sandeligen det gaaer ikke fremad med MskMenneske-Slægten – uden i Gavtyvestreger. I en tidligere Tid var det dog næsten som var det at være Msk.Menneske noget ganske skikkeligt Noget – deraf kom det, at »Lærerne« vare disse fromme, umiddelbart dybe religieuse Naturer. Nu er det anderledes. Nu er Alt Gavtyvestreger – saa kommer Politie-Agenterne – hine umiddelbart fromme Naturer ville kun blive bedragne. Nei, Politie-Agenter, og selv disse i den Grad controlerede, at de ved et Knæk ere saa umiddelbart i Styrelsens Haand, at de hvert Secund kunne komme til at føle Trykket.
Det gik blodigt til, da der blev kæmpet moduend raae Lidenskaber, men Forretningen med Falskneriet bliver maaskee mere anstrengende, og ender maaskee saa ogsaa med Kamp paa Liv og Død, saa Forskjellen mellem de tidligere Sandheds-Vidner og disse senere blot er den, at disse have et meget betydeligt og anstrengende Arbeide først: at faae den gavtyveagtigt kloge Tid, Falskneren, ud af sin Klogskab og i Lidenskab.

1
AnmAnmærkning Herved tænker jeg naturligviis ikke paa den taabelige mskligemenneskelige Opfindelse med disse tusinder af kongelige Embedsmænd, der som Præster og Professorer lege Χstd.Christendom Deres hele Virken og Wirtschaften er ikke blot liig Nul men mindre end Nul, da det er en aldeles overflødig Uleilighed, de have paataget sig.














Nu behøves der ikke mere Mirakler.




Det varede ikke længe, førend den Tale kom op i Christenheden, til Forklaring af, at der nu ikke mere skete Mirakler: det behøves nu ikke mere, det var blot i ΧstdsChristendommens første Fremtræden.
Dette hænger nu igjen sammen med den naturunderfundige hykkelske Gavtyveagtighed, der er uadskilleliguadskilleligt fra det at være MskMenneske, og som derfor narrer Kirkefædre saa godt som Andre, hvis de ikke passe paa.
Først og fremmest er det nu egl.egentlig en meningsløs Tale, det om at det behøvedes i ΧstdsChristendommens første Tid men ikke senere, ret som var ΧstdomChristendom et Historisk i den Forstand, at det skulde udvikles, faae Historie i Tidens Løb, istedetfor at det er hver Generations Examen, saa hver Generation begynder aldeles forfra, hver Generation bliver prøvet, om der blandt dens Millioner er Nogen, som vil være en Jesu ΧstiChristi  Discipel.
Saasnart man fastholder dette, seer man let, hvor forvirrende hiin Tale er om en Forandring i Tidens Løb.
Nei ΧstdomChristendom er en bestemt, i det nye Testamente nøiagtigt angivet, Intensivitet i at existere. Forsaavidt behøves der i enhver Generation Mirakler ligesaa godt som i den første.
Men nu kommer Gavtyveagtigheden. Vi MskerMennesker ville helst være frie for Anstrengelse, og det vil vi igjen helst hykkelsk skjule.
At være Apostel, det er der Ingen, der vil, thi man har en Forestilling om, hvilken Qval det er, at det egl.egentlig er at offres paa de Andre – og det har man ikke Lyst til. Men hykkelsk udtrykker man dette saaledes: jeg er for ydmyg til at ville være Apostel.
At være samtidig med et Mirakel er uhyre anstrengende – derfor vil vi helst være frie. Men Natur-Underfundigheden i os veed strax hykkelsk at skjule det, og vi sige: vi ere for ydmyge til at begjere, at der skal skee Mirakler  nu, og nu behøves det heller ikke mere – nei, naturligviis, for vi vil have Ro til at nyde Livet, eller Ro til i ligefrem Kjendelighed at faste o: D:og Deslige, men vel at mærke i ligefrem Kjendelighed saa man i al Tryghed sidder – fastende – paa Stads og bliver beundret, hvilket er saare forskjellig fra den Anstrengelse at være Apostel.
Men det er det Idelige og Idelige, det evige Idelige med Christenhed, at Alt, hvad der hænger sammen med Anstrengelsen i Forhold til det at være Christen, det afskaffes – vel at mærke, hykkelsk, under Paaskud af Ydmyghed.
Derfor er det gaaet Christenhed, som det – at jeg skal bruge et snurrigt Billede, der dog er betegnende – kunde gaae en saadan Top, som Børnene spille med. Ved Hjælp af Pidskeslagene gjorde den sine Kunster med at løbe rundt paa Spidsen; men da nogle Aar var gaaet hittede Toppen paa tvende snilde Paafund (og det er dem Christenheden ogsaa bruger) deels  at nu var den blevet saa udviklet, at Pidskeslagene ikke mere behøves (dette svarer til den Gavtyvestreg, der under Navn af Perfectibilitet afskaffer Χstd.Christendommen) – og saa blev den liggende i sin gode Ro, hvad den helst· vilde; deels, at den var for ydmyg til at begjere at kunne gjøre det store Kunststykke, som kun var forbeholdt de ganske overordentlige Toppe, at kunne løbe rundt paa Spidsen – dette vil sige, den havde ikke Lyst til Pidskeslagene, men – med den bekjendte mskligemenneskelige Redelighed –Redelighed, udtrykte den dette saaledes, at den var for ydmyg til at begjere Sligt.












Miraklet.




I det nye Testamente er det fremstillet saaledes, at Miraklet er uadskilleligt fra det at være Christen (Mc: 16, 17) og dette er ogsaa ΧstdsChristendommens Mening, saa man  ganske rolig, istedetfor den Sludder: nu behøves Mirakler ikke mere, kan stille den Sætning: naar der ikke mere er Mirakler er Χstd.Christendommen slet ikke til.
Aber Miraklet harer det et ganske eget Sammenhæng med. Miraklet faaes ikke for at skaffe sig Penge ved Hjælp deraf, eller Profit, eller for at undgaae Farer og Lidelser. Tværtimod i denne Henseende lader Gud bestandigt »Apostelen« eller »Discipelen« aldeles i Stikken, hjælper ham ud i al Qval, fordrer, at han frivilligt skal udsættesty sig derfor – og saa har han Miraklets Gave. Ja, det er, blot mskligtmenneskeligt forstaaet, en uhyre Qval mere paa det Vilkaar at have Miraklets Gave: at sulte – og saa have Miraklets Gave. Fremdeles er Miraklets Gave beregnet paa at hidse MskenesMenneskenes Modstand mod ham.
See, derfor behøves nu ikke mere Mirakler. Nei, vi ville hellerehellere hellere  være ΧstdsChristendommens Lærere paa det Vilkaar, at det er godt betrygget fedt Levebrød med jævnt Avancement for en dannet Mand med Familieog.
Mit Forslag har bestandigt været, at vi dogog skulde være redelige nok til at gjøre en Ende paa denne hykkelske Maade, paa hvilken vi – ydmygt – unddrage os Χstd.Christendommen Længere gaaer jeg ikke, idetmindste er jeg hidtil ikke gaaet længere. Men Hykleriet er maaskee saa dybt og ondartet, at man ikke faaer MskeneMenneskene til at gaae ind paa denne Redelighed,Redelighed. hvad jeg ønskede baade for min og for de Andres Skyld.












At man i Christenhed

underfundigt

har afskaffet Christendom




at man ikke har gjort det aabenlyst, ikke gjort Oprør mod ΧstdChristendommen for at kaste den af sig, men  underfundigt saa det seer ud som havde man Χstd.Christendommen ja som var Alt Iver og Nidkjerhed for ΧstdChristendommen, at man har gjort det underfundigt og saa lumsk underfundigt som muligt ved nemlig under Navn af Ydmyghed atl lære Detdet, som Χstd.Christendommeni ikke vil have, og under Navn af Formastelse og at friste Gud at forbyde Det, som Χstd.Christendommen just vil have – det at det er skeet underfundigt er ogsaa af den Grund saa farligt, fordi derved den hele Stimmel af hvad man kunde kalde, mskligmenneskelig talt, skikkelige Folk bona fide ere med i Conspirationen, uden at ane at de ere med i en Criminal-Forbrydelse. I en Opstand, som er i Charakteer, der kan Ingeningen saa let være med bona fide, men i det Underfundige skeer det kun altforl let.
Forresten maa man lade Gavtyvene, som ere Mesterne for denne Underfundighed (i en vis Forstand er jeg forresten villig til at indrømme, at Mesteren ϰατεξοχην egl.egentlig er selve MskMenneske-Naturen) at de snildt have vidst at benytte den mskligemenneskelige Svaghed og faae Χstd.Christendommen vendt saaledes, at just de skikkelige godmodige Folk maatte  antage, at dette netop var Χstd.Christendom
Χstd.Christendommen i det nye Testamente er just i Retning af det Dumdristigedumdristige det dumdristigt Vovede: vov at troe, indlad Dig med Gud, Du formaaer Alt naar Du blot troer o: s: v:og saa videre. Intet er vanskeligere at faae ind i et almdl.almindeligt Msk.MenneskeMsket og Intet er vanskeligere at faae ud af et Msk.Menneske end denne kjedelige Beskedenhed, som mener, at det er Gudsdyrkelse at man da er beskeden og beskeden.
Sagen er det Majestætiske har det almdl.almindelige Msk.Menneske ingen Forestilling om, at Loven for det Majestætiske er en ganske anden ja lige den modsatte af den for det jævne Borgerlige. Lad en Borgermand faae det Indfald – dog slige Indfald ere vel egl.egentlig ikke for Borgermænd – det Indfald at sige til En »ønskEn: ønsk af mig hvad Du vil«: hvad saa? saa bliver Borgermanden vred, dersom den Anden da ønsker altfor meget. En Konge derimod han bliver kun vred, men ogsaa næsten som rasende hvis En til hvem han sagde »ønsk hvad Du vil« ønskede  en Ubetydelighed. MajestætenMajestæteten vil sige: enten vil den Mand fornærme mig og gjøre Nar af min kongelige Formaaen, eller ogsaa er han en Død og Træbidder, et Fæ, et Asen, som jeg ikke gider see for mine Øine.
Og nu den guddommelige Majestæt! Han tilbyder Alt – og Intet fornærmer ham, Intet oprører ham uden denne mskligemenneskelige Jammerlighed, der ikke tør bede, ikke tør begjere, ikke tør troe, denne mskligemenneskelige Jammerlighed, der jo paa en Maade ogsaa gjør ham til Nar, at han har villet være kjerlig nok til at indlade sig med MskeneMenneskene.
Men vi præker og præker, og tyller det i Børnene: Beskedenhed og Beskedenhed, ikke forlange for meget, og ydmygt at nøies med Middelmaadighed det er den sande Gud velbehagelige Gudsdyrkelse.












Et betænkeligt Notabene.




Hine 3000 der paa Pintsedag en masse lagdes til Menigheden er der ikke her, altsaa lige i det Allerførste, en Mislighed?  Burde Apostlene ikke være blevet betænkelige ved, om det kunde hænge rigtigt sammen med saadan i tusindviis at blive Christne auf einmal? Er der her ikke vederfaret Apostlene noget Mskligt, at de, havende i kun altfor friskt Minde deres fortvivlede Tilstand ved ΧstiChristi Død da Alt var som opgivet, at De nu overvældede af Glæde over den Virkning de frembragte, glemte, hvad Χstd.Christendommen egl.egentlig er, glemte, at skal den sande Efterfølgelse være Christd.Christendom, saa gaaer det ikke an med saadanne uhyre Erobringer som 3000 paa een Gang?
Det er saa uhyre vanskeligt, thi der er et underligt Møde mellem tvende Tanker, næsten lige som naar ToT møde hinanden i en Snævring, hvor de ikke kunne komme forbi hinanden. I Christus er Χstd.Christendommen i Retning af Intensitet, det vil sige, den er den rene Intensitet; Apostlenes Opgave synes at være i Retning af Udbredelse, jo mere Udbredelse jo bedre. Men, men i samme Grad  som jeg accentuerer Intensiteten standser jeg Udbredelsen – og dog var det vel sand Χstd.Christendom Apostlene skulde udbrede.
I Christus er Christendommen den Enkelte, her den eneste Enkelte. I Apostelen er den strax: Menighed. Men herved er Christendommen sat over i en ganske anden Begrebs-Sphære. Det er ogsaa dette Begreb der er blevet ΧstdsChristendommens Ruin. Dette Begreb skyldes Forvirringen med Stater, Lande, Folk, Riger, som ere Christne.




a

Og det er et Spørgsmaal, om det Princip at skulle hade sig selv, hvilket jo er ΧstdsChristendommens, ikke er saa usocialt at det ikke kan constituere Menighed. I ethvert Fald vil man fra dette Synspunkt faae det rette Blik paa hvad Statskirker og Folkekirker og christelige Lande er for Nonsens.













Gavtyvestreger.




Anstrengelse er det man vil være fri for. Og er der saanu En, som enten han nu piber eller synger, maa herud, fordi Gud tvinger ham: ham værger man sig mod ved at kalde det Hovmod. »Pfui, skulde jeg være saa hovmodig.«
Det er dog nok Galimathias, eller rettere det er da ogsaa Hyklerie, dette Sludder om at en Religionens Lærer maa være saadan en mild og hjertelig og kjerlig Mand. Nei, det Rigtigste bliver dog nok, at han gjør Forstudier i Straffe-Anstalten – hvis dette ellers blot er tilstrækkeligt.
















Anden Gang er minus (trækker fra) tredie Gang endnu mere o: s: v:og saa videre









Enhver Politie-Officiant, Betjent, enhver Vægters Rapport er under Eed – men stundom lader man den Vedkommende endnu engang aflægge Eed, altsaa med Eed bekræftebekræfte, at Det han under Eed har bekræftet. Ære være MskhedenMenneskeheden og Retfærdigheden og Vægterlieutenanten og dem allesamtligen.
Dog det er egl.egentlig ikke det, der beskæftiger mig. Men i Christenhed er det gaaet omtrent lige saa med det at troe. En Christen er en Troende. Christenheden derimod er længst et Samfund af MskMennesker, som troe (ja vel endog i nte Potents per Den og Den og Den og Den o: s: v:og saa videre) at der have levet MskerMennesker, som troede.
Men vi præker, saa Sveden hagler ned af Præsten – i den Grad angriber det ham at troe, at der have levet Folk, som troede.










a

Ved den Art Eeds Aflæggelse hæver man egl.egentlig Begrebet Eed.



b

Ved den Art Tro hæver man egl.egentlig Begrebet »Tro.«














Det at være Christen i det nye T.Testamente – Uro – Martyriet – Luther.




I det nye T.Testamente er det at være Christen udtrykt af Apostlene;Apostlene. det at være Christen er som Aand, Aandens høieste Uro, Evighedens Utaalmodighed, idel Frygt og Bæven, skærpet ved at være i denne onde Verden, som korsfæstede Kjerligheden, skærpet ved at skjælve for Regnskabet, naar Herren og Mesteren vil komme igjen og dømme, om de have været troe.
Naar saa er – er det at maatte blive Martyr, hvad ΧstusChristus forudsiger dendenne og Christne, saa langt fra at være en Skærpelse, at det snareresnarest er en Lindring; thi maatte man sige kun saadanne udvortes Lidelser og tilsidst Martyr-Døden kan lindre, kan dulme den Sjele-Qval, som er Anstrengelsen af det at være ΧstenChristen i det nye T.sTestamentes Forstand. Altsaa er Martyriet ikke en Grusomhed, er tvertimod hvad saa ofte legemlige Lidelser  er i Forhold til Sjelsqvaler. Derimod havde det været grusomt, om ΧstusChristus havde sagt til Disciplene: efter min Tid have I saa ikke videre at gjøre, see at gifte Jer, og hver især at faae en pæn lille Næringsvei, og skrab saa Penge sammen, vær et rart Msk.Menneske, som gaaer i Kirke en Gang om Ugen og til Alters 3 Gange om Aaret.
I det nye T.Testamente svarer altsaa det Ene til det Andet: Uroen i den Christne fordrer Martyriet som en Slags Lindring – og Martyriet er det Fordrede.
Men snart sagtnedes Uroen i »Christenheden«, denne døde aandløse Masse.
Saa holdt man i Middelalderen paa Askesen (Martyriet var der nu ikke mere, meente man, Anledning til eller Leilighed for). Og, hvad jeg oftere har bemærket, Feilen stak ikke heri, men i, at man i den Grad gik paa Accord  med ΧsthedensChristenhedens aandløse Masse af Millioner Christne, at Asketen blev honoreret som overordentlig Christen, istedetfor at tilstaae, at Χstd.Christendommen var gaaet tilbage, at der var slaaet af.
Saa fandt man mere og mere, at Χstd.Christendommen voldte En Bryderie, naar man skulde leve roligt og nyde Livet
– – og saa finder dette endelig sit Udtryk i Luther (som forresten jo vistnok kan have haft Ret i Modsætning til catholske Misbrug).
L. opfinder, at Χstd.Christendommen er til for at berolige.
Jeg har oftere bemærket, at L. har altereret Χstd.Christendommen Som jeg nu seer, paastaaer Schopenhauer, at L. ved at alterere Virginiteten har altereret Χstd.Christendommen Denne Mening har jeg ogsaa forsaavidt haft, som jeg har meent, at L. skulde nøiagtigt  passet paa at det blev gjort kjendeligt, at hans Ægteskab var en Exception, et Correctiv. Men hvad jeg især har sigtet paa er, at L. har altereret Χstd.Christendommen ved at alterere Martyriet.
Saa vender L. Χstd.Christendommen ligefrem paa Hovedet. Χstd.Christendommen er for at berolige, ΧstusChristus kom til Verden for at berolige, som der saa tilføies, ængstede Samvittigheder.
Dette er det meest Modsatte af det nye T.Testamente ΧstusChristus kommer til Verden for at frelse en syndig Verden, en Verden, som ligger i det Onde. Men en syndig Verden lider sandeligen ikke af ængstet Samvittighed. Her gjælder det netop om at vække Uroen.
Men det er Ulykken  med Luther, at en til særlig Tid og Sted given Tilstand i Christenhed forvandles til Normativet. L. har i høi Grad lidt af ængstet Samvittighed, har trængt til Lægedom: godt. Men skal derfor Χstd.Christendommen in toto omgjøres til dette: at berolige ængstede Samvittigheder.
Jo mere jeg seer paa Luther, jo tydeligere synes det mig, at L. ogsaa ligger i denne Forvexling at forvexle det at være Patient med det at være Læge. Han er en for Christenheden yderst vigtig Patient men han er ikke Lægen; han har Patientens Lidenskab til at udtrykke og beskrive sin Lidelse, og hvad han føler Trang til som Lindring. Men han har ikke Lægens Overskuelse. Og til at reformere Χstd.Christendommen hører der dog vel først og fremmest Overskuelse over hele Χstd.Christendommen



















DenDet hykkelske Falsknen.




Loven for Tilværelsen er: jo ubetydeligere, jo lettere (Plantens Liv lettere end Dyrets, Dyrets end MsketsMenneskets, Barnets end Mandens, den EenfoldigesV end den Vises o: s: v:og saa videre).
Verdslig Klogskab tenderer derfor bestandigt til at gjøre Livet ubetydeligt (afskaffe Idealerne, høiere Stræben o: s: v:og saa videre) thi derved bliver det let.
Nu har Χstd.Christendommen gjort det at være Msk.Menneske saa betydeligt som muligt, nemlig: at være i Slægt med Gud og at stræbe at ville ligne Gud, en Efterfølgelse. Selvfølgeligt har Χstd.Christendommen (som den har gjort det at være Msk.Menneske saa betydeligt som det er muligt) ogsaa gjort det saa svært og qvalfuldt som muligt.
Det kan man saa ikke finde sig i. Men man vil ikke ærlig tilstaae det sande Sammenhæng. Og derfor afskaffer man Χstd.Christendommen hykkelsk ved at sige, at man er altfor ydmyg til at begjere noget saa høit.
»Betydelig« og »svært«»let«, »ubetydelig« og »let« ere nemlig Correlater, tager Du det Ene bort tager Du ogsaa det andet bort. Saa siger man hykkelskhy: jeg begjerer ikke det »Betydelige«, dertil er jeg altfor ydmyg – dette betyder: jeg vil have det »Svære« bort. Og det bliver ogsaa Tilfældet, saasnart jeg faaer det Betydelige bort.










Vildgaasen.



Et Billede.



Enhver der kjender endog blot en lille bitte Smule til Livet i Fugleverdenen, veed, at der mellem Vildgaasen og de tamme Gjæs, dogdog er, hvor forskjellige de end ere, er en Art Forstaaelse. Naar Vildgæssenes Træk høres i Luften, og der da ere tamme Gjæs nede ved Jorden – da mærke disse sidste det strax, de til en vis Grad forstaae hvad dette betyder,betyder: derfor lette de ogsaa, slaae med Vingerne, vræle og flyve i  forvirret uskjøn UordenSamm et Stykke langs med Jorden – og saa er det forbi.
Der var engang en Vildgaas. Ved Efteraarets Tid henimod Afskeds-Trækket, blev den opmærksom paa nogle tamme Gjæs. Til disse fattede den Kjerlighed, den syntes det var Synd at flyve fra dem, den haabede at vinde dem for Sit, saa de kunde beslutte dem til at følge med, naar Trækket gik.
Til den Ende indlod den sig paa enhver Maade med dem, søgte at lokke dem til at stige lidt høiere, og saa igjen lidt høiere i Flugten, for at de saa om muligen kunde følge med i Trækket, frelste fra dette usle, middelmaadige Liv at vralte hen af Jorden som respektable tamme Gjæs.
I Begyndelsen syntes de tamme Gjæs, at det var ganske moersomt, de holdt af den Vildgaas.  Men snart blev de kjededekjedekjedede af den, saa gav de knubbede Ord fra sig, irrettesatte den som en phantastisk NarNar, uden Erfaring og uden Viisdom. Ak, og Vildgaasen havde desto værre indladt sig for meget med de tamme Gjæs, de havde efterhaanden faaet Magt over den, saa deres Ord betydede den noget – og summa summarum blev, det endte med at Vildgaasen blev en tam Gaas.
Det kan i en vis Forstand siges at være smukt af Vildgaasen hvad den vilde, dog var det en Misforstaaelse; thia en tam Gaas bliver aldrig en Vildgaas, men vel kan en Vildgaas blive en tam Gaas.
Skulde det da paa nogen Maade være priseligt hvad Vildgaasen gjorde, da maa den fremfor alt passe ubetinget paa Eet: at den da bevarer sig selv; saasnart den mærker, at de tamme Gjæs paa nogen Maade  faae Magt over den – saa afsted, afsted med Trækket.
For Geniet gjælder det: Loven er, en tam Gaas bliver aldrig en Vildgaas, vel kan derimod en Vildgaas blive en tam Gaas – vogt Dig derfor!
Christeligt er det ikke saaledes.saaledes! Vistnok er den sande Christen, hvem Aanden er over, forskjellig fra det almdl.almindelige Msk.Menneske som Vildgaasen fra de tamme Gjæs. Men Christend.Christendommen lærer jo netop, hvad et Msk.Menneske kan blive til i Livet. Her er altsaa Haab at en tam Gaas kan blive en Vildgaas. Derfor bliv hos dem, disse tamme Gjæs, bliv hos dem, kun beskjeftiget med Eet, at ville vinde dem for Forvandlingen – men for Gud i Himlens Skyld pas paa Eet: saasnart Du mærker, at  de tamme Gjæs begynde at faae Magt over Dig, saa afsted, afsted bort med Trækket, at det ikke ender med, at Du som en tam Gaas bliver, lyksaliggjort, i JammerlighedenJammeligheden.



a
– dette er Loven –



b

Det at være Christen er jo ikke det Oprindelige i Betydning af det Geniale, men er det man er blevet til, her er derfor ikke det Exclusives Hovmodighed men det Ydmyges Ligelighed.













Perler – og deres Anvendelse.




Dykkeren, som henter Perlen op fra Bunden, frister et fattigt Liv – Perlen funkler saa maaskee paa en foragtelig Qvindes Bryst til Løn for hendes Nedværdigelse: ja, saaledes er det i denne VerdenVerden. baade med Perler og Sandheden og Ideer og Opdagelser – Dykkeren har blot Arbeidet, store Ting om han ikke faaer Utak og Forfølgelse til Løn.
Det har altid været saa – indtil den ussleste af alle Slægter da Goethe forfalskede Tilværelsens Love og blev Genie paa Vilkaar  af Talent.
Efter Goethe var det saa hos os at Mynster dannede sig – FalsknerieFalske i Retning af at forfalske Maalestokken.













Danmark.





Tilbage til det Kloster, hvorfra Luther brød ud, bliver ΧstdommensChristendommens Sag for det første at føre.
Styrelsen bruger væsentligen En Magt: Tiden;Tiden: den giver Tid, giver Feilgrebene – efter en for et stakkels Msk.Menneske ubegribelig Maalestok – Tid til ganske at udfolde sig i alle deres Consequentser.
For reta at faae det gjort aabenbart, hvilket Nonsens, hvilken Uredelighed, hvilken Fordærvelse Protestantismen er, naar den – istedetfor at være et i given Tid fornødent Correctiv – skal  være Religion, være Christd.Christendom: for ret at faae dette gjort aabenbart, behøvedes et Land, som ikke engang var hjulpet ved – hvad dog Tilfældet er i Tydskland og andre Lande – at have Katholicismen ved sin Side.
Nei, Protestantismen skulde ganske gaae paa egen Haand, ganske overladt til sig selv, i et Land, som endog har Sprog for sig alene.
Saa behøvedes der – for ret at faae det Hele gjort aabenbart – en verdslig klog, nydelsessyg, kunstnerisk begavet Epicuræer, en Mester i at fremkoglefrem··· Skin og opretholde Skin – en saadan behøvedes til Kirkestyrer. Naar ham saa indrømmes et langt Liv, saa vil omtrent det hele Dyb af Nonsens og Forvirring være blevet aabenbart.
Dette er skeet under  Biskop Mynster – men naturligviis Landet, Folket seer det ikke, de ere yderst tilfredse med den Art Χstd.Christendom og med Landets christelige Tilstand.
Christeligt er denne vistnok omtrent saa ussel som det er muligt – ja, at anvende Prædikatet christelig paa Tilstanden i D., selv om det var for at tilføie at Tilstanden er yderst maadelig, det er dog egl.egentlig for meget sagt. Prædikatet: christeligt er latterligt, naar det anvendes paa D. Tag et Billede. Dersom en Mand kommer trækkende med den jammerligste Krikke af en Hest: saa er der intet LatterligtIntet latterligt i, at han udsiger, at det er en Hest. Hvis han derimod kommer med en Ko, og siger det er en Hest: saa  er det latterligt. Det hjælper slet ikke, om han er villig til at indrømme, at det er en daarlig Hest. Nei, nei, det er en Ko.
Religieust ligger Danmark saa lavt, at det ikke blot er under hvad hidtil er seet af ΧstdChristendom, men under Jødedom, ja egl.egentlig først finder Analogier i de laveste Former af Hedenskab – i den Grad er Pointet i ΧstdChristendommen: Forsagelse glemt, og i den Grad er jordisk Velvære og gemütlig Middelmaadighed forgudet.
Religionen i Landet bestaaer egl.egentlig i: at gifte sig, saa dernæst, at være stræbsom i sin Næringsvei, at erhverve til sig og Sinesine dog at man heller ikke er – dette er charakteristisk for D. – uden Medlidenhed med Trængende især  Trængende som have Familie; thi dette med Familie og Udkommet det er Livets Alvor. Og er En saa heldig at drive det til at samle Rigdom saa antages i D., at han ret er elsket af Gud.
Forresten gaaer man saa engang imellem i Kirke, een eller to Gange om Aaret til Alters, betaler Præsten hvad ham tilkommer – og det er Χstd.Christendom












At blive Christen.




Verdens FrelserJesus Christus, lever i Armod og Ringhed, saa forfulgt og forhadt, endelig paa enhveren Maade martret blivermartret, og han korsfæstet.
Hans Lære er væsentligen  dette hans Liv. Hvad han derfor siger, er væsentligen dette: følg mig efter; had Dig selv; forlad alle Ting; korsfæst Kjødet; tag Korset op; hadelsk Fader og Moder o: s: v:og saa videre. Fremdeles: I skulle hades af alle for mit Navns Skyld o: s: v:og saa videre Endeligen: der er et RegnskabRegnskabet hisset, hvor jeg er Dommeren.
Ak, men naar man er født i Christenhed, især i Protestantismen, især i Danmark, naar man fra Barn af er paa enhver Maade hexet ind i den Indbildning, at man er ΧstenChristen, naar man fra den spæde Alder af er tyllet fuld af alt dette Gavtyveagtige, der gjør Χstd.Christendommen til Optimisme; naar man lever i en saakaldet christelig Stat ɔ:det vil sige et Samfund, der paa enhver Maade sørger for og vaager over, at man bestyrkes  i den Indbildning, at man er Christen, ved borgerlige Straffe endog tvinger En ind i at være Christen: ja, saa er det unegteligt uhyre vanskeligt atvanskeligt. blive Christen.












Sympathie.




Bestandigt kommer jeg tilbage paa det Punkt, at om jeg nu ogsaa ved Guds Hjælp seirede saaledes over mig selv, at jeg virkelig kunde følge ΧstumChristum efter: men disse Tusinder afTusinder, hvad der er min oprigtige Mening, af, mskligmenneskelig talt, skikkelige og rare Msk.Mennesker, som jeg i Grunden holder meget af, men som jeg naturligviis aldrig faaer med mig!
Og nu det at faae Ret imod MskeneMenneskene! Ja, jeg tilstaaer det, der er gjort i den Grad Uret  mod mig, at jeg vel kunde ønske baade at faae det gjort kjendeligt, at Retten er paa min Side, og ogsaa at en Deel af disse Slyngler blive afbankede: ak, men her kommer det igjen med ΧstdChristendommen! Den kjender kun en Art Straf: for evig at fortabes!
Jeg føler det vel, jeg er demoraliseret ved fra Barn af at være opdragen i Χstd.Christendom, men saaledes stiller det sig for mig: jeg begriber ikke, hvor et Msk.Menneske har kunnet udholde at leve i den Tro at han blev salig og de Andre foer til Helvede, for evig fortabte. Det er som sagt fordi jeg er demoraliseret; ved dette forbandede Børne-VrøvlBarne-VrøvlBørne-Vrøvl er Respekten egl.egentlig tabt for den gudd.guddommelige Majestæt.
Kun naar et Msk.Menneske kæmper for sin Sjels evige Salighed, kun da kan han holde ud eller komme ud i, hvad  de første Christne udholdt – men saa ligger eo ipso deri, at de Andre fortabes. Vilde En sige: jeg for mit Vedkommende vil udholde Alt, kunkun, at det ikke maa betyde mig, at de Andre fare til Helvede: saa maa dertil svares: paa den Maade naaer Du ikke det at udholde Alt; Du skal see, at naar det kniber, og det da ikke staaer Dig fastere, at Du kæmper for Din Sjels evige Salighed (menSalighed, men staaer dette fast saa ligger eo ipso deri, at de Andre fare til Helvede) Du skal see, at saa kan Du ikke holde Alt ud, Du slaaer af. Thi kun denne Spænding, at kæmpe for sin evige Salighed kan bringe et Msk.Menneske til virkelig at holde Alt ud.
















Et i en egen Forstand lykkeligt Samtræf med det Christelige.









Christus siger: dømmer ikke, at I ikke skulle dømmes. Det er i Bjergprædikenen. Naar Fordringen til det at være Christen stilles saa høit, som den stilles af Christus – naar den Christne antages af yderste Evne at stræbe: saa ligger den Fare kun altfor nær, at dømme Andre. Det er saa mskligtmenneskeligt, naar man selv skal anstrenge sig af yderste Evne indtil at hade sit eget Liv, saa ogsaa at ville dømme Andre strengt.
I vore Tider, især hos os, hænger det just sammen med Gavtyvestregerne, at man paa ingen Maade er tilbøilig eller har Lyst til at dømme; man anseer det for nok det klogeste at lade være at dømme, da man bedst selv veed hvorledes man sidder i det. Og derfor hersker der især hos os en sjelden Christelighed i denne Henseende, man afholder sig saa ganske fra at dømme hinanden. Ja, det troer jeg nok. Det christelige Liv er nemlig omtrent uddøet – saa lad os da for alle Ting ikke faae Liv og Røre i det ved at dømme Andre. Thi det lader sig ikke gjøre uden at der bliver lidt Spektakel – og man kan aldrig vide, hvor langt det kan føre. See derfor efterkommer man Christi Befaling: »dømmer ikke« – hvilke Gavtyvestreger!
Nei, i vore Tider og især hos os, er det Christendommens Interesse at man seer at faae Menneskene til at dømme – for at faae dem ud af Skalkeskjulet, faae lidt Personlighed ind i denne objektive Gavtyvestreeg ellerGavtyvestreeg, denne Gavtyvestreeg med det Objektive.












At leve af at Christus blev korsfæstet.










I Baggrunden Verdens Frelser; hans hele Liv var Qval; tilsidst raaber han endog fra Korset i yderste Qval »min Gud, min Gud hvi haver Du forladt mig.«
I Forgrunden en theologisk Professor. Det er nu 20 Aar siden han blev Professor og gift. Hans Kone er endnu blomstrende, næsten forførerisk. Hans Huus er nydelig indrettet, ikke med Luxus, dertil har han vel heller ikke Raad, men smagfuld, beregnet paa skjøn Nydelse i Samfund med en udvalgt Omgangskreds. Saaledes har han levet hen, Aar efter Aar. Børnene begynde at voxe til. Den næstældste er en Pige, et yndigt Væsen paa 17 Aar og den lykkelige Moder oplever i hendes vaagnende Forelskelse sin Ungdom – – – og alt Dette er paa Conto af: min Gud, min Gud hvi haver Du forladt mig. Professoren er Professor i, hvad der kostede Christusham et Liv i Qvaler og den qvalfuldeste Død indtil at fortvivle om Guds Bistand. Professoren er Professor i at denne Lidelsernes Mand lærte: følg mig efter.
Og selv om saa ikke var, selv om ΧstusChristus aldrig havde talt et  Ord om dette: følg mig efter – mig synessyntes alligevel at denne Idyl er rædsom, denne Idyl med Baggrund: min Gud, min Gud hvi haver Du forladt mig.
Mig synes paa den Maade at gjøre ΧstusChristus i Penge er værre end hvad Judas gjorde. Deels blev jo Judas kjendelig som Forræderen, han gik ikke og gjaldt for den sande, just den sande Tilhænger, hvilket gjør en stor Forskjel, og hvilket jo Professoren gjør, da han ikke efter mit Forslag vil gjøre Tilstaaelse. Deels har det altid noget formildende ved sig, hvad der skeer paa en Studs, sammenlignet med det Langvarige. Og Judas – dermed var hans jo afgjort – han gik (maaskee i Lidenskab) hen til Ypperstepræster forlangte lumpne 30 Sekler, fik dem, forraadte ham, hængte sig. Men en Idyll  med visse Indtægter om Aaret, og en yndig Hustrue, endnu i sitdet 40de Aar fortryllende, og den blomstrende Datter paa 17 Aar som er forelsket –forelsket, og alt dette paa Conto: min Gud, min Gud, hvi haver Du forladt mig.












Det at lide.




Det at lide er jo ikke MsketMennesket naturligt, det smerter altsaa naturligviis.
Men naar der sees paa Sagen, paa Den, for hvis Skyld der lides – saa har det at lide maaskee endog noget Overtalende ved sig.
Sees derimod – forsaavidt man lider af MskerMennesker – paa dem, som volde En Lidelsen, saa faaer Lidelsen sit Forbittrendeforbittrende til Smerten.
Og dog er for mig bestandigt det meest Forbittrendeforbittrende Tanken om disse forbandede Docenter, der æde andre MskerMennesker, leve af, at Andre have lidt, avle Børn derpaa.



















Optimisme – Pessimissme.




Naar Verden, som Χstd.Christendommen lærer, er en syndig Verden, ligger i det Onde, saa er eo ipso Den, christeligt, om jeg saa tør sige, den gode Borger, der ikke forplanter denne syndige Slægt.
Dette er pessimistisk aldeles den samme Conseqvents som den optimistiske Forgudelse af denne Verden som en rar Verden, og som erklærer Den for den gode Borger, der avler jo flerede Børn jo bedre.
Optimisme mulcterer Pebersvendestanden; Pessimisme mulcterer Ægteskabet.













Christendom.




Der gives jo Retter, som have deres  Navn alene af Tilberedelses-Maaden fEfor ExempelTilberedelses-Maaden. Suursteeg.
Sæt nu En hittede paa at tillave den med Sødt istedetfor, og vedblive at kalde den Suursteeg: havde jeg saa ikke Ret i at sige, det er ikke Suursteeg? Og hvis han saa vendte Sagen saaledes, at han – vidende at hans Sødsteeg just var beregnet paa at smage godt – henstillede det til Msk.Menneskene, om det ikke smagte godth, hansdet han kaldte Suursteeg: var det saa ikke en Udflugt for at narre Opmærksomheden bort.
Saaledes med Χstd.Christendommen Gavtyvene have afskaffet Χstd.Christendommen og i dets Sted lavet selv Noget, som just smager det naturlige MskMenneske godt, og som de kalde Χstd.Christendom Naar man saa siger: det er ikke ΧstdChristendom, saa ville de gjerne vende Sagen saaledes, at de trække Numerus ind med i Sagen, forelæggeforeh dem det Spørgsmaal, om det de forkynde som Χstd.Christendom ikke ganske tiltaler dem – og deraf skal saa  bevises at det er Χstd.Christendom












Falsknerier.




Det Falsknerie istedetfor Kaffe at tage Agern det opdages let, og er ikke farligt.
Derimod er det et Exempel paa det finere Falsknerie: at tage fEfor Exempel et vist Antal Pund mindre endaf det befalede Antal Pund Kjød til Suppe, saa at anbringe lidt Kryderie isteden.
See den Art Falsknen det var egl.egentlig Mynsters. Og det er egl.egentlig denne Artart Falsknen der omtrent til enhver Tid feteres under Navn af Rettroenhed, medens den er farligere end alle Kjætterier og Schismaer.



















Christendom.




I den Grad er Christendommen nedeblandt Folket,  nedtraadtnede i Skidtet, at jeg er fuldkommen forvisset om, at der leve Tusinder og Tusinder, som bona fide er af den Mening, at naar de forresten selv ville betale derfor, saa kunde de faae Χstd.Christendom aldeles som de selv ville. Ganske is samme Forstand som man hos en Professionist bestiller Noget – og hvis man vil betale, saa ogsaa kan faae det som man vil: saaledes mene de bona fide, at Χstd.Christendom er Noget man kan bestille hos Præsten, og saa kan man faae det lige som man vil.
Og disse MskerMennesker ere ogsaa ΧstneChristne.



















Trøst hos Andre.




Den Christne kan naturligviis ikke, sandt, trøstes af nogen Anden end En, der selv er lige saa anstrenget i Lidelse eller vel endog mere.
Sagen er ganske simpel. Dersom Lidelse stod i et tilfældigt Forhold til det høiere Liv,Liv ( saa En, førende et høiere Liv, forskaanedes for Lidelser, en Anden forsøgtes i dem – saaledes fremstille Sophisterne det, fEfor Exempel den høisalige Løgner Biskop M – ja, saa var der jo Mening i at den ΧstneChristne lod sig trøste af en lykkelig Mand, der har det godt og er kisteglad ved Livet.
Men Forholdet er dette: at have det godt i denne Verden, at være uden Lidelse, saadan glad og fornøiet, naaes ganske simplement ved – Ubetydelighed, ved at have undgaaet ethvert Forhold til Aand.
Men at trøstes af en Saadan er jo christeligt Nonsens; saa kunde den ΧstneChristne ogsaa lade sig trøste af en Ko,  der har det godt. At trøstes paa den Maade vilde være i Retning af at lade det høiere Liv gaae ud – men det var jo det Sørgeligste af Alt.
Altsaa har den Christne kun Trøst paa disse tvende Maader: enten ved selv at trøste andre Lidende, eller hvis der muligen skulde leve en i samme eller endog større Lidelse Anstrenget, i hvem det Aandelige er saa meget stærkere at han kan trøste, naturligviis trøste ikke i Retning af at blive Koblive, men i Retning af at blive Aand.













Denne syndige Verden.




Dette er Christend.Christendommens Mening. Msk.Mennesket er en falden Aand. Og som fEfor Exempel i Rusland en Adelsmand, der har forseet sig, bliver til Straf stukket blandt Militairet som simpel Mand: saaledes er den faldne Aand til Straf stukket  i den Slave-Mundering, som er Legemet, og sendt til denne Poenitentse-Anstalt, som er Verden, for sine Synders Skyld.
Men som hine Menige blandt hvilke Adelsmanden blev stukket, ikke mærke at det er en Straf, men ere godt fornøiet, saaledes ere disse talløse Batallioner af aandløse Dyre-Skabninger, blandt hvilke den ΧstneChristne blev stukket, de ere meget glade og fornøiede, finde det er en yderst rar Verden, ansee Slave-Munderingen for en Dragt til at stadse i, finde det herligt, at æde, drikke, skide, forplante sig, og tænk Mutter fik endog Trillinger, hvad Staten belønner med en Douceur, hvilket er lige saa uanstændigt, som at udsætte Præmie for andre legemlige Funktioner.
Hvad jeg her skriver er christeligt  saa sandt, saa sandt; og christeligt skal der tales paa den Maade, sandeligen det er paa den høieHøide Tid, thi efter den rædsomste Maalestok er under Navn af Χstd.Christendom al Respekt tabt for Χstd.Christendommen, og Χstd.Christendommen degraderet til det laveste Hedenskab.
Og dog kan jeg sige, at det jeg her skriver, pines ud af mig, det er ikke med min gode Villie, det er mig imod. Ak, jeg har sympathetisk elsket MskeneMenneskene. Sandeligen det falder ellers ikke Dem ind, som ere Noget, at ville dele det med Andre: men saaledes var mit Liv. Og mit Livs Collision ligger just i, at jeg ikke egoistisk vilde holde sammen med Nogen, men sympathetisk elske det at være Msk.Menneske
Saaledes gik jeg ud i Verden, og fik saa, om man saa vil, Løn som forskyldt.
O, det er saa veemodigt, men saaledes er det dog nok. Bag ved det Hele sidder der en Styrelse, som siger: dette Land er sædelig forraadnet,  og de skal, saa sandt jeg lever, ikke gaae Straf forbi. Dertil skal han bruges (han det er mig). Men han skal heller ikke gaae Ram forbi, om end for ham altid bliver den Trøst, at det jo er min Kjerlighed, at jeg udvælger ham. Men Ram forbi skal han ikke gaae. De Medlevende skulde, til Løn for hans Sympathie, forbittre ham hans Liv. Saa bliver han god, haard nok til at banke løs.
Ak, der er vel altid hovmodige Aander, som melde sig hos Styrelsen og hellere end gjerne ville have den Forretning at banke løs. Dem kan Styrelsen ikke bruge. Nei, just sympathetisk Tungsind afgiver Garantien for, at det ikke er Egoisme; og at de Medlevende selv opdrage ham ved at forbittre ham Livet, det er Retfærdighedens yderlige Omsorg for, at hvad der kommer saa nøiagtigt svarer til hvad MskeneMenneskene have fortjent.










a

Ak, jeg følte i tidligere Tid kun altfor dybt Smerten af, at mig var det gjort umuligt, at komme til at nyde Livet, dette skjønne mskligemenneskelige Liv. Paa en Richard III virker dette saaledes, at han saa beslutter at forbittre Livet for Andre. Med mig ikke saaledes: jeg mente at bære skjult min Lidelse og saa at forskjønne Livet for Andre – hvo har fremstillet Ægteskabet og hele denne Art mskligemenneskelige Tilværelse skjønnere mere indyndende end jeg? Og saa er det MskeneMenneskene, der til Tak forbittre mig mit Liv og derved rigtignok igjen bringe mig mere og mere ind paa Χstd.Christendommen Og saa kommer der endelig et Øieblik, hvor det er som sagde Χstd.Christendommen til mig: min lille Ven det var af Kjerlighed til Dig, at det var blevet gjort Dig umuligt at komme til at nyde Livet. Men det maatte skjules for Dine Øine, indtil Du kan udholde og bære Χstd.Christendommen, som har en ganske anden Anskuelse af dette Liv.














Ubetydelighed.




Blot mskligmenneskelig talt er det jo altid det klogeste at gjøre sit Liv saa ubetydeligt (saa ideeløst, saa aandløst eller aandsfrit) som muligt; thi jo ubetydeligere, jo lettere bliver ogsaa Livet.
Maaskee kunde Nogen gaae videre og mene, at det ogsaa saaledes var det klogeste, da man derved vel omtrent opnaaede at undgaae, at Gud blev opmærksom paa En, slap fra hans Maalestok, thi er En med i det uhyre Tal, et Exemplar, hvor skal Gud faae Øie derpaa.
Dog her bedrager man sig, hvis man troer det. Thi just derfor kommer Χstd.Christendommen fra den modsatte Side og gjør MsketMennesket ansvarligt – til Evighedens Regnskab – for, om han ikke har anlagt det Christeliges Maalestok for sit Liv.















Uendelig Stræben med endelig Stræben under.


Uendelig Stræben – endelig Stræben.







At understryge uendelig Stræben med endelig Stræben er ligesom det at svømme i Sele; det har tillige den Fordeel, at man ikke kommer for langt ud, thi deels ligge de timelige Goder altid i Flokken,  saa man ikke kan stræbe efter dem ved at komme udenfor Flokken, men at blive i Flokken er jo betryggende, og deels er Selen der jo altid til at hale En i Land.
Men det forstaaer sig,sig. evigt er det det Dummeste man kan gjøre – hvor ville alle disse Kloge blive underlige tilmode, naar deres Klogskab strander paa Evigheden.












Det Hele med MskenesMenneskenes Christendom




løber egl.egentlig ud paa en Gavtyvestreg. De anbringe det Religieuse som en Mulighed; og medens deres hele Digten og Stræben er Tragten efter det Jordiske og at ville nyde dette Liv – anbringe dedet det Religieuse som en Trøst for yderste Tilfældes Skyld ɔ:det vil sige altsaa som Garantie i Retning af ret at nyde dette Liv. Paa den Maade bliver Χstd.Christendommen saa rædsomt det Modsatte af hvad den er i det nye T.Testamente, som det vel er muligt. Til Exempel kan tjene  den Maade, paa hvilken man ved Vielse vil tage det Religieuse ind med i Elskov. Det er den meest himmelraabende Brug af Χstd.Christendommen contra naturam ejus.
Forresten lever man saa hen og vogter sig vel for at indlade sig for Alvor med Gud. Ved Hjælp af Adspredelser og Virksomhed (der forresten, christeligt, er omtrent Adspredelse) bevare dedet sig i en Bevidstheds-Tummel, saa det Gudd.Guddommelige aldrig kan komme dem nærmere.
Men hvis En for Alvor indlader sig med Gud, ham lee de helst af som af En, der har været taabelig nok til at lade sig narre, omtrent som hvis en Tjenestepige har ladet sig narre til at troe, at en Prinds elsker hende, eller at dette skulde betyde Andet end at han vil have hende til Nar.
Men for Talerne gjælder det, i de stille Timer at kunne gaaed det virkelig at indlade sig med Gud saa nær som muligt, skildre og skildre – alt  beregnet paa væmmelig Vellyst og Udsvævelse i Retning af raffineret Nydelse.
Hvad den menige Mand angaaer, hjælper og frelser ham hans gode Natur, at Præsterne ikke ganske demoralisere ham. Som jeg ofte har bemærket, at heri saae man Naturens fremsynede Omsorg, at den udruster ethvert Barn saa riigt, ak, fordi den forud veed, at det jo venter ethvert Barn dette som oftest Bestialske at – opdrages af Forældrene; og derfor, o, derfor, maa der været ødslet paa Barnet, derfor maa det have en stor oprindelig Rigdom til at staae imod med: saaledes er det ogsaa nogetdette Lignende der hjælper den Menigmand i Forhold til Præsterne, blandt hvilke der forresten især i Protestantismen og især hos os, kun meget sjeldent findes en Hykler, men desto flere Vrøvlehoveder, piankede Sluddermadser, der maaskee kunne blive ganske gode Lærere i Regning.



















Stilistisk




Hvor barnagtigt det ender er, at narres med Sligt – ak, hvor sandt hvad Socrates sagde: jeg synes, at da jeg nu er blevet 70 Aar gl.gammel bør jeg ikke som en Dreng pynte paa Stilen – og skjøndt det dog nu ogsaa saare sjeldent falder mig ind: kan dender pludselig vaagne, veemodigt, min gamle Lyst til at frydes ved Sprogformen. Jeg mener nemlig som Prosaiker at være istand til at naae Virkninger blot ved Sprogformen, som Digteren ikke kan opnaae skjønnere eller sandere.
Lad mig som Exempel (og det er just dette Exempel der idag har paanødet sig mig og talt saa smukt for sig, at det virkelig har faaet mig til at tage Pennen i Haanden for en saadan Barnagtigheds Skyld); lad mig tage en i og for sig selv ret prægnant Tanke: Alt skuffer, Haabet eller – det Haabede. Allerede her er nu Form, thi Tankestregen er Form. Men maaskee er Tanken for kort udtrykt. Derfor lader Tanken sig ogsaa udtrykke saaledes, at det bliver  en lidt længere Sætning, og saa en  Sprogslyngning:Sprogslyngning. Alt skuffer: Haabetskuffer, det Haabede kommer ikke, eller det Haabede kommer – og skuffer.
Saaledes har jeg stundom kunnet sidde Timer forelsket i SprogetsSprogens Lyden, det vil da sige, naar Tankens Prægnants gjenlyder i den, saaledes har jeg kunnet sidde hele Timer, ak, som en Fløitespiller underholder sig med sin Fløite. Det Meste af hvad jeg har skrevet, er sagt mange, mange Gange, ofte maaskee Snese Gange høit, er hørt førend det blev nedskrevet. Mine Periodebygninger kunne for mig kaldes en Verden af Erindringer, saa meget har jeg levet og nydt og oplevet i denne Tankernes Tilbliven og deres Søgen indtil de fandt Formen, eller om de end i en vis Forstand oftest havde den næsten i første Øieblik, saa inden enhver end den største Ubetydelighed (thi dette var egl.egentlig det senere ArbeideArbeide), den stilistiskestis Syslen – Enhver der virkelig har Tanker har ogsaa umiddelbart Form) var tilpasset, saa Tanken ganskek kunne føle sig, som man siger, vel indrettet i Formen.
– og saa den danske Læseverden! O, det er dog saa sandt, hvad der er skeet, det er saa sandt, saa betegnende, at Samtiden væsentligen har beskjeftiget sig med min Paaklædning, det af Mit hvad den bedst har forstaaet. Om denne min Samtid kunde man mig betræffende sige: den valgte den bedre Deel. Jeg klager ikke, i en vis Forstand skylder jegd denne Samtids Bestialitet saare meget, og desuden mener jeg at det vilde være gaaet mig paa en lignende Maade i enhver Tid.




a

Sætningen selv: Haabet skuffer eller det Haabede er af Schopenhauer.	



b

Den Sætning nemlig at Haabet skuffer er en ganske almdl.almindelig Bemærkning, det der skal accentueres er den anden Sætning. Dersom jeg derfor tænkte mig En, som lidenskabeligt havde oplevet dette, at det Haabede skuffer, hans Lidenskab vil just denne Sprogform tiltale eller mætte. Han vil idet han hører den første Deel (Haabet skuffer) blive utaalmodig og tænke skal vi nu høre den Sludder igjen; men saa vil just den anden Sætnings Form ganske tilfredsstille ham.



c

I en anden Forstand er det meste jeg har skrevet, skrevet currente calamo, som man siger; men det kom af, at jeg gaaende gjør Alt færdigt.













Et christeligt Notabene.




Enhver, hvis Leven, hvis Existeren ikke er mærket af den Existents-Form, hvilken det nye Testamente bestemmer, udtrykker derved, at for ham – hvad saa end hans  Mund sluddrer, declamerer, forsikkrer – for ham er Χstd.Christendommen Mythologie, Poesie.
Det Existentielle er det CarachteristikonCarakteristikon som skiller mellem Poesie, Mythologie – og Χstd.Christendom Derfor har ΧstusChristus jo ogsaa forkyndt Χstd.Christendom som Efterfølgelse, for at forhindre at forholde sig til det Christelige blot gjennem Phantasie.
Kun i Forhold til Poesie, Mythologie kan Individet fornuftigviis have den Frihed, om han vil indrette sit Liv derefter eller ikke. Men heri ligger igjen at Det, i Forhold til hvilket Individet tager sig denne Frihed, at Det for ham kun er Mythologie, Poesie.
Men er Christd.Christendommen kun Mythologie, Poesie saa er jo unegteligt Individet fritaget for den Anstrengelse med en Dom og et Regnskab, men har ogsaa tillige fritaget sig selv for ΧstdsChristendommens Forjættelser om en evig Salighed.
Det Eneste Individet ikke vil kunne fritage sig selv fra, er hvad Straf Evigheden maatte ville sætte derpaa; thi hvor meget end her Individet fritager sig, saa tager Χstd.Christendommen alligevel sig den Frihed muligen at lade ham forstaae, at Χstd.Christendommen ikke er Poesie eller Mythologie.










Hvorledes der skal tales om Det, hvorom der i vor Tid skal tales.









Dersom Det der i ΧsthedenChristenheden, dog nærmest i ProtestantismenPortestantismen, og især hos os, er fortiet, skjult, holdt nede – dersom det var noget dybsindigt Noget, saare vanskeligt at fatte o: d:og deslige, ja, saa burde der naturligviis tales i Forhold dertil ɔ:det vil sige med Iagttagelse af den  Indrømmelse at En uforsætligt, uden culpa kunde være uvidende eller misforstaaende, at her ikke strax er noget Criminelt.
Men det at forsage Verden, at korsfæste Kjødet, afdøe o: s: v:og saa videre – det kan ubetinget ethvert Msk.Menneske strax forstaae, det dummeste Asen der nogensinde har levet – ellers var Gud ogsaa en daarlig Makker, som ikke tog sig iagt for, at hans Befalinger vare saa høitravende (hvilket kun lidet er det Majestætiske) at ikke ubetinget Enhver kunne forstaae dem.
Og at det om at forsage Verden o: s: v:og saa videre at det staaer i det nye Testamente, ja, at det er som overalt tilstede, i hvert et Ord af det nye T:Testamente: atter dette kan selv det dummeste Asen meget godt see.
Men dette forandrer Sagen betydeligt. Naar det er dette, som  ganske er afskaffet ikke blot i Livet men ogsaa i den stille Times Smule Declamationer: saa har vi det Criminelle, og det gjælder just om, at hvert Ord der siges dette Forhold betræffende bærer Præg af at der tales om Gavtyvestreger.
Thi Redelighed i Forhold til det at forsage Verden o: s: v:og saa videre er kun eet af To: enten at gjøre derefter, eller redeligt at tilstaae, at man ikke gjør derefter, men at det er Fordringen.
Alt Andet er i dette Forhold Uredelighed. Og en saadan Uredelighed maa der passes nøie paa, den er listig og opfindsom. Derfor skal Talen derom ret være mærket af at det er noget Criminelt der tales om.
Hvis en ΧstdsChristendommens Officiant  da gjør Anskriget – og bliver ihjelslagen: ja, han har gjort Sit. Hvissit han bliver udleet: ja, han har gjort Sit. Men hvis fEfor Exempel Samtiden hittede paa i yderst forbindtlige Udtryk at ville bukke for Det han har at sige og honorere det som noget saare Dybsindigt og Dybsindigt: saa er der Feil fra hans Side. Thi her er slet ikke Tale om noget Dybsindigt; men MsketMennesket er i den Grad angest for dette om at afdøe, at han med Fornøielse bukker for Det som for det Dybsindige – mod saa at blive fri.
Her gaaer det altsaa bestandigt løs paa Gavtyvestreger, paa at det bliver kjendeligt, at det er Gavtyvestreger.
Det var saaledes Gavtyvestreger af Mynster, at narre Opmærksomheden hen paa det Kunstneriske, naturligviis for at faae den bort fra det Existentielle, det at afdøe o: s: v:og saa videre Lige saa er den Geskæftighed og Travlhed som Martensen synes at ville udfolde en Gavtyvestreeg, for at slippe fra at Opmærksomheden kommer til at rette sig paa det Existentielle, det at afdøe.












Ogsaa en Løgne-Brugløgne-Brug af Χstd.Christendommen




Vistnok er der saare Meget, og det allerforskjelligste, som beskjeftiger MskeneMenneskene. Men skulde man nævne Eet, og saaledes at man vilde sige: det Eneste, der beskjeftiger MskeneMenneskene – da maatte man nævne: Kjøns-Forholdet, Kjøns Lysten, Forplantelsen o: s: v:og saa videre – thi Dyr ere MskeneMenneskene dog hovedsagelig.
Men see derfor er ogsaa  paa dette Punkt, som paa intet andet Punkt, Alt Alt opdrevet, hvad mskligmenneskelig Hyklerie kan opfinde. Vil Du lære det mskligemenneskelige Hyklerie ret at kjende, saa agt her paa MskeneMenneskene. Thi just fordi vi her staae ved det Laveste, hvad de ville undsee sig ved simplement at vedgaae som hvad det er – just derfor er Hykleriet ret her i Bevægelse. Deraf denne høie Tale om den dybe Alvor at forplante Slægten, item om den store Velgjerning at skjenke et andet MskMenneske Livet o: s: v: o: s: v:og saa videre og saa videre alt beregnet paa tillige at raffinere Lystens Vellyst.
Den store Velgjerning at skjenke et andet Msk.Menneske Livet. Ja, bevares! En svækket Liderlig, en Olding, som neppe har den sandselige Kraft – Sandheden  er de kunne ikke styre Lystens Brynde; men hykkelsk udtrykkes dette saaledes, at det er den store Velgjerning de agte at øve, at skjenke et andet Msk.Menneske Livet. Tak! Og hvilket Liv, en ussel jammerlig qvalfuld Tilværelse som gjerne bliver saadan Afkoms Lod. Er det ikke fortræffeligt! Sæt det ogsaa kom saavidt at det at myrde røve, stjæle blev paa lignende Maade forvandlet til den største, uskateerligste Velgjerning! Og hvad er dog det at slaae et Msk.Menneske ihjel i Sammenligning med at bringe en saadan elendig Skabning ind i Livet! Thi er det end maaskee almdl.almindelig taget for tungsindigt, (hvad saavidt jeg husker ogsaa en af mine Pseudonymer etsteds siger, eller som  findes etsteds i mine Journaler, eller i ethvert Tilfælde er en Bemærkninget Ord jeg har gjort langt langt tilbage i Tiden): at det er større Skyld at give et Msk.Menneske Liv end at slaae ihjel – er dette end for tungsindigt i Almdl.Almindelighed, i Forhold til en saadan Tilværelse, som Afkommet af hvad der maa skaffe en sygelig Tilværelse, er det dog ikke for meget sagt. Men dog opretholdes dette Hykkelske: om den store Velgjerning; Barnet skal aldrig noksom kunne takke der for, – istedetfor at Faderen nok aldrig vil kunne afbøde, ikke om han i Taarer laae paa Knæ for Barnet, hvad Skyld han androg.
Dog til den hykkelske Brug af Χstd.Christendommen Denne er, at man giver det Udseende af, at christne  Forældre – og i christne Stater ere jo alle Christne – avle christne Børn – men saa bliver jo det at blive til identisk med at annamme en evig Salighed. Aha! Altsaa det er blevet Christendommens Betydning at raffinere Avle-Aktens Lyst. Man vildevil maaskee ellers standse, see om man ikke kunne tvinge sin Lyst, betænke sig paa at give et andet Msk.Menneske Liv bare for at faae sin Brynde stillet – ih, men naar man avler evige, evigt salige Væsener, saa var det jo allerbedst og vel allerchristeligst ikke at bestille Andet hele Dagen igjennem, hvis det lod sig gjøre.










a

I Kjøns-Forholdet er Msket ikke bestemmet lavere end Dyret, men au niveau; og derom er saa ikke videre at sige, vi er jo engang Dyre-Skabninger. Men det der gjør at Msk. paa dette Punkt saa ofte synker langt under Dyret er det væmmelige hykkelske Høitidelige, hvormed han raffinerer dette Forhold. Den, der ganske simplement lever simplement, med et Fruentimmer for Driftens Skyld, han har idetmindste forsaavidt et Fortrin, at han ikke raffinerer ved Hjælp af hyklethykklet Høitidelighed.



b

Den, der har lært at gyse ved Tanken om, hvor vanskeligt det er at indgaae i Himmeriges Rige, og at kun Faae frelses: han taber nok Lysten til ved at avle Børn, at andrage et nyt Ansvar, om disse nu skulle blive blandt de faae Frelste. Skulde han bevæges til at avle Børn, saa maatte ΧstdChristendommen – hvor underlig denne Tanke end er – gjøre det til Betingelse for hans evige Salighed at avle Børn.














Nadveren.




Man kunde opkaste det Spørgsmaal, om man tør deeltage i Nadveren uden at forpligte sig til at døe for Læren; thi saaledes omtrent er denne Handling i det nye Testamente.












Om mig selv.




Jeg følte mig ulykkelig, jeg forstod, at mit Liv saa omtrent maatte blive en Jammer. Derimod meente jeg, at de Andre, der ikke saaledes bare særligt Kors, kunde være lykkelige og glæde sig ved Livet – at Χstd.Christendommen skulde have Noget derimod var aldrig faldet mig ind.
Saa meente jeg at burde skjule mine Lidelser, og i Sympathie for de Andre kæmpe med for den Anskuelse af Livet: at det dog er en glædelig Tilværelse.
Der kom saa ogsaa en Tid,  hvor, trods al min Lidelse, mit Liv syntes mig dog alligevel, efter Omstændighederne, endog glædeligt.
Saa stillede Sagen sig saaledes for mig, om det ikke muligen kunne skee, at hiint Kors kunde tages fra mig, og min Tilværelse, efter mange Lidelser, ende med en glædelig Væren.
Det forandredes saa igjen. Og nu staaer Sagen saaledes, at jeg maaske snarere maa sige: det at jeg oprindelig var ulykkelig, særlig ulykkelig, just det betydede, at Χstd.Christendommen vil have med mig at gjøre, ikke for at gjøre mig lykkelig i jordisk Forstand; de Andres Lykke betydede, at de aldeles ikke have med Χstd.Christendommen at gjøre.
Ak, men naar jeg saa vil hvile i dette, saa kommer min Sympathie for de Andre igjen. Jeg kunde finde mig i at være ulykkelig de Andre lykkeligere; o, men at det at jeg er ulykkelig kunde komme til at betydebetydede, at jeg maaskee i en høiere Forstand er den eneste Lykkelige, dendet Eneste, Χstd.Christendommen har med at gjøre: det ømmer jeg mig sympathetisk i.



















Løgn og atter Løgn.




I den Grad har det verdslige Liv Overmagten i den saa kaldte protestantiske Christenhed, at hvis der saa lever enet Lidende, der christeligt vil trøste sig ved den ægte christelige Trøst, med hver Dag Du lever, Gud være lovet, een Dag mindre i denne Jammer – saa faaer han, om muligt, ikke Lov dertil, Verdsligheden vil cujonere ham til at ogsaa han statuerer dette Dogma: fryd Dig ved Livet o: s: v:og saa videre. Ja, »Præsten« (denne lumpne Løgner, der æder, drikker og mæsker sig og avler Børn og avancerer i Gage alt paa Conto: ΧstiChristi Lidelse og Død) han straffer en saadan Lidende, foreholder ham, at slige Tanker ere ugudelige, syndige. Thi Dogmet »fryd Dig ved Livet«  har Præsten vistnok ikke ved Eed forpligtet sig paa, men det er nu gjerne saa, at det, man holder, aflægger man sjelden Eed paa, og det man ikke holder, aflægger man gjerne Eed paa, det hører ogsaa med til Løgne-Systemet. Det gik jo ikke an at lade Præsten aflægge Eed paa: fryd Dig ved Livet; men naar han har aflagt Eed paa lige det Modsatte, saa er maner,, hykkelsk, desto bedre sikkret at han ganske kan offre sig for at forkyndek: Fryd Dig ved Livet – offre sig, dette maa naturligviis forstaaes cum grano salis, hanhans bliver naturligviis ikke Offer, men Sjelen i Verdslighedens: Fryd Dig ved Livet.
Og dette er Χstd.Christendommen




















Menneske-Tilværelses Collisionen.




Mellem det at være Aands-MskMenneske og blot Dyre-Msk.Menneske er der en heel Qvalitets Forskjel.
Men sandseligt er der Intet at see til denne Forskjel.
Collisionen ligger nu i, at Dyre-Msk.Mennesket styrte ind paa Aands-Msk.Mennesket eller hidses paa ham. Hvis jeg skulde tale græsk herom, maatte jeg sige, at dette Skuespil morer Guderne lige som en Parforce-Jagt Msk.Menneskene I Grunden er det ogsaa moersommere, fordi Det hvorom Alt dreier sig er sandseligt et Intet. OgIntet; men som Parforce-Jagt betragtet er denne Kamp ogsaa mere storeartet end en Parforcejagt ellers, thi hvad forslaaer det med nogle hundrede Hunde i Sammenligning med disse Legioner af Dyre-Msk.Mennesker
Christeligt maa Sagen betragtes anderledes, christeligt er dennedet Collideren Aands-MsketsMenneskets Opdragelse, hans  Examen, ogsaa hans Mission forsaavidt han jo har den Opgave tillige at vidne for at MsketMennesket er Aand, hvad i Aarhundredernes Løb alt i Forhold til den stigende polerte Bestialskhed bliver mere og mere fornødent men ogsaa mere og mere anstrengende.












Qvinden – Manden.




Qvinden er den personificerede Egoisme.
Hendes glødende, hede Hengivenhed for Manden er hverken mere eller mindre end hendes Egoisme.
Dog dette aner HsHans Velbaarenhed, Manden ikke, han priser sig høist lyksalig føler sig smigret i høi Grad ved at være Gjenstand for en saadan glødende Hengivenhed, der dog maaskee derfor altid er i Underkastelsens Form fordi den har en ond Samvittighed betræffende, om den ikke egl.egentlig er  Egoisme, hvilket dog, som sagt, Manden ikke seer, men føler sig potenseret ved dette sit andet Jegs Hengivenhed.
Qvinden selv veed heller ikke at det er Egoisme, hun er altid sig selv en Gaade, og naturunderfundigt er det skjult for hende denne hele Mystification med at Egoisme viser sig som Hengivenhed. Kunde Qvinden forstaae, hvilken uhyre Egoist hune er, saa vilde hun ikke være det, thi i en anden Forstand er hun for godGo til at være Egoist.
Dette Hele med Manden og Qvinden er enet uhyre fiint anlagt Intrigue, eller et Puds beregnet paa at tilintetgjøre Manden qua Aand.
Manden er ikke oprindelig Egoist, han bliver det først og ret til gavns, naar han er saa lykkelig at forenes med en Qvinde. Denne Forening, almindelig bekjendt under Navn af Ægteskabet, er egl.egentlig hvad mani i Modsætning til en løsbygget Bindings-Værks-Egoisme kunne kalde den grundmurede Egoisme, Egoismens rette Firma.
Indtraadte i dette Firma gaaer det saa fra det Øieblik løs paa Egoisme – ogsaa derfor er de jo To, et Firma, for at (somh man jo i den praktiske Verden ogsaa anpriser at have en Compagnon, hvem man kan give Skylden for Alt) have En at skyde Skylden paa, og En at lyve i Compagnie med.
Og Manden er naturligviis, indtraadt i dette Firma, væsentligen tabt for alt Høiere.
See derfor er det, at Χstd.Christendommen og alle dybere Anskuelser af Livet have et ondt Øie paa Forholdet til det andet Kjøn, fordi dedet antage, at det at indlade sig med det andet Kjøn er Mandens Degradation.
Og just derfor hedder det igjen i det mskligemenneskeligeTyvesprog: det er ethvert MskesMenneskes Pligt at gifte sig; og Ægteskabet er det sande forædlende Liv.
Saaledes forstaaet kan det bedrøve mig, at en saa betydelig Mand som Luther er kommet til at staae saa forkeert. Han skulde have forstaaet at hans Ægteskab var en exceptionel Handling, et Correctiv, derfor skulde han helst, som jeg etsteds i en Journal har bemærket, have giftet sig fEfor Exempel med et Strygebredt, jeg mener, han skulde blot have sørget for at sætte det Faktum ind: uagtet jeg er Munk har jeg giftet mig – Fruentimmeret er her slet ikke det vigtige, det er en Opvækkelse, der behøvedes, og det vilde have været aldeles lige saa opvækkende, om det havde været et StrygebrædtStrygebredt, hvad naturligviis maatte have været holdt skjult. See det havde været at være Salt! Men i dets Sted bliver Luther Chef for hele dette Mylder af avledygtige MskerMennesker eller Avlskarle, der i Tillid til Luther antage at det hører med til sand Χstd.Christendom at gifte sig.
Hvad mig selv angaaer, jeg skal ikke rose mig som havde jeg fra første af forstaaet Alt som jeg senere har forstaaet det; havde jeg ikke engang for Alle været sat paa Grund paa det Særlige, saa havde jeg jo ogsaa været gift.
Mig har noget ganske Særligt holdt tilbage – og da seer jeg langt om længe, at mit Særlige er nok hvad Χstd.Christendommen vilde kalde det Almindelige, det Normale, at Χstd.Christendommen holder paa eenlig Stand og snarere gjør Ægteskabet til det Særlige.
Atter her er derdet altsaa en Styrelse, der har været med. Men id Sandhed det gjordes ogsaa fornødent, hvor skulde  et Msk.Menneske født og opdragen i dennedette dansk-protestantiske LyksalighedslæreNonsens faae Øie for det Christelige, hvis ikke en Styrelse hjalp ham ved i særlige Collisioner bestandigt først at lade ham opleve, formelt, det Christelige uden at han endnu seer, at det er det Christelige, men derimod mener, at det er noget ganske usædvanligt – og saa lade ham see, at det jo er det Christelige, naturligviis det sande Christelige, der forresten rigtignok er blevet noget ganske Usædvanligt især i Protestantismen, især i Danmark.












Saa bagvendt som muligt.




Alt, saaledes ogsaa Alt hvad der befatter sig med Χstd.Christendommen, stræber i Retning af Udbredelse, Udbredelse, at blive Masse. Naar man er Masse mener man ganske vist at blive frelst, en masse vil man frelses.
O, min Ven, Alt hvad  der er Masse er, christeligt, eo ipso fortabt, thi »Masse« er, christeligt, Fortabelsens Categorie, Frelsen er at frelses ud af Masse, saa først da, hvis Alle vare blevne Enkelte, og der slet ingen Masse var, først da kunde der være Tale om at Alle bleve frelste.
Men dette om Massen, og denne Overtro paa at være tryg og sikker naar man er en masse, hænger sammen med Dyre-Bestemmelsen ved det at være MskMenneske, svarer aldeles til Dyrets Forestilling om at være sikker naar det er i Flokken, at Faren ligger i at komme uden for Flokken; og just herpaa seer man igjen, at »Massen« er, christeligt, Fortabelsens Categorie, thi den svarer til »Dyre-Msk.Mennesket«, men Χstd.Christendommen menervil at Frelsen er at blive Aand.
Dog det naturlige MskMenneske, Dyre-Msk.Mennesket gyser nu engang om muligt mere end for Dødena, for det at blive ene. Men Χstd.Christendommen staaer urokkeligt fast paa Sit, fastere end Polarstjernen, at Frelsens første Betingelse er at blive Enkelt.
Forsaavidt kunde man, christeligt, være berettiget til, categorisk at forkaste eller cassere saa omtrent ΧsthedensChristenhedens samtlige 1800 Aar som Arbeiden i Retning af Sandsebedrag istedetfor i Retning af Χstd.Christendom
Massen vilde saa finde at dette var et forskrækkeligt Hovmod: det hjælper hverken mig eller Massen, thi Χstd.Christendommen forandrer sig ikke. Guds Souverainitet hviler med evig urokkelig Fasthed paa dette Punkt: Alt hvad der er Masse er eo ipso Fortabelsefortabelse. Og det holder han urokkeligt fast just fordi al mskligmenneskelig Magt ligger i: Masse. Masse kan tilintetgjøre enhver mskligmenneskelig Souverainitet – men ikke Guds Souverainitet. Massen kan, som det jo bestandigt er skeet, forfølge, mishandleih, ihjelslaae de Redskaber, som Gud bruger til at udtrykkeopretholde denne sin Souverainitet – men hans Souverainitet bliver evig  lige uforandret, hvilende paa dette: alt hvad der er Masse er eo ipso Fortabelse. Og medens ingen mskligmenneskelig Magt har formaaet at spærre af mod Cholera, formaaereller at Evigheden, og med uendelig Lethed, at spærre af mod alt hvad der er Masse, blot Evigheden er sig selv er den eo ipso afspærrende mod Alt hvad der hedder Masse.
Dette er Evighedens Natur-Lov, der lige saa lidet lader sig forandre som den Timelighedens Natur-Lov: vil Du gjøre Lykke i denne Verden, have Profit, gode Dage, timelig Løn, saa maa Du arbeide i Retning af Masse, thi her ligger ganske rigtigt Goderne, saaledes er det sandt, hvad jo ogsaa Dyrene troe paa, at det at være i Flokken det er det Gode. Og fordi ΧstdsChristendoms Forkynderne ville have jordisk Fordeel, derfor er det, at der, falskt, er blevet virket i Retning af Masse.
Men ville Nogen mene, at der jo tilsidst maa blive en saa uhyre  Trillioner, Billioner, Millioner, Millioners Masse, at Evigheden tilsidst maa blive træt og kjed af at gjøre Modstand saa Massen dog trænger igjennem: min Ven,min, Ven det er en Feiltagelse. Tallet er for Evigheden det uendelig Ligegyldige eller rettere Tallet er Det, som slet ikke er til for Evigheden. Det forholder sig omvendt med Evigheden: jo større Tallet er, jo lettere, om jeg saa tør sige, falder det den at cassere dem. Det falder Evigheden meget tungt at cassere en Enkelt; ved at være Enkelt, (akEnkelt, ak, udenfor Massen som det vel hedder) er han Gjenstand for Evighedens Bekymring, den vilde saa uendelig gjerne frelse ham, og saa uendelig nødig støde ham tilbage. Saasnart det derimod er 100000 Trillioner Billioner: saa blæser Evigheden det bort, lettere end Veiret Blomsterstøv.
Paa dette Punkt staaer Χstd.Christendommen fast. Det hjælper ikke, om Du maaskee vil lade som var det af Ydmyghed at Du var med i Massen, at Du var for ydmyg til at ville være en Enkelt. O, min Ven, den guddommelige Souverainitet kjender kun altfor godt dedet mskligemenneskelige Gavtyvestreger, at det gjælder om – ogsaa under Navn af Ydmyghed – at blive Masse, fordi nemlig i »Masse« ligger MsketsMenneskets Magt. Men Kjerlighedens Gud er tillige en uendelig klog Souverain, han veed lige saa godt Beskeed om det frække Oprør, som om det gavtyveagtige Oprør, der ved Hjælp af Ydmyghed og Beskedenhed tillister sig Magt, og det veed han, førend endog maaskee det Msk.Menneske selv ret veed det, det MskMenneske, som vilde af Ydmyghed blive i Massen; Gud veed det, forstaaer hans Tanker langt fra, og forandrer ikke Evighedens Lov.
Naar Befolkningen en masse reiser sig mod Souverainen, saa hjælper ingen Livgarde, han er i Massens Magt. Gud er bedre sikkret, ham kan man ikke saaledes faae fat paa: saa snart det er Masse bliver Gud usynlig, denne – almægtige – MasseMassen kan, si placet, rende Næsen mod Stue-Døren, videre kommer den ikke, thi Gud er kun til for den Enkelte – dette er hans Souverainitet. Det er ikke med ham som med den menneskelige Majestæt, til hvem Adjutanten træder ind og siger: Deres Majestæt bliver nødt til at vise Dem paa Balconen, der er vistnok nu en 20,000 Msk.Mennesker paa Gaden. Nei, naar det er 20,000 en masse, saa viser Gud sig slet ikke – naar det er den Enkelte – ja, saa er den guddommelige Majestæt, ogsaa heri guddommelig, saaledes hævet over alle Former, at der end ikke  behøves, at en Engel melder denne Enkelte, nei, Majestæten bliver – uendelige Kjerlighed! – strax synlig; thi for den Enkelte er han til.
I Løgnens Tjenere, I som gaae i lange Klæder,b hidser kun Mængden mod mig, fordi jeg siger dette, fordi jeg siger, at det fattigste, usleste, elendigste, jammerligste, dummeste, syndigste MskMenneske, der nogensinde har levet – naar han vil væreblive Enkelt, naar han vil lade sig hjælpe af hvad den mskligemenneskelige Grusomhedc jo er ifærd med at hjælpe ham til at forstaae, at han ikke hører med iin Flokken, at han er en Enkelt, naar han vil være en Enkelt, at da den gudd.guddommelige Majestæt strax bliver synlig i sin uendelige Kjerlighed. Hidser kun Mængden paa mig fordi jeg siger dette, I Løgnere, thi Profiten, som I vil have,  den kan kun faaes ved Hjælp af Mængden, ved Hjælp af at forkynde, at hvor der er Mængde der er Gud tilstede, de Mange det behager Gud.



a
især da naar derden kunde være Haab om – hvor ironisk! – at døe en masse


b
glade ved, at have arrangeret eller at den dog er arrangeret den profitable Løgn om et christent Folk, en christelig Stat, et christent Land,


c
(i den christelige Stat, det christne Land, det christne Folk)













»Præsten«




Det er i Grunden ikke uden dybere Betydning, at »Præsten« gaaer i Fruentimmerklæder.
Thi »Præstens« charakteristiske Skyld er ordentligviis i Retning af det, som ogsaa er  CharakteristiskT for Qvinden: List, Underfundighed, Løgn. Ja, som man maa sige, at en Qvindes Element er saadan – sagt om Qvinden har det dog en uskyldigere Betydning – Løgn, overalt hvor der sees et Fruentimmer, er der bestemt ogsaa lidt Løgn med: saaledes ogsaa med de officielle Præster.
Fremdeles er det  charakteristiskcharakterisk  for Præsten: det Daanende, Besvimende, det Coquette, som vil ikke, og dog saa uendelig gjerne vil. Især gjælder dette i Forhold til de fornemme Prælater. For ikke længe siden læste jegjeg, om En der var blevet Erkebiskop etsteds i Tydskland. I hans Tiltrædelses Tale heed det naturligviis: at han havde bedet til Gud, at denne Kalk (detKalk, det at blive Erkebiskop) maatte tages fra ham, ak, men forgjeves. See, det er ganske som med en Qvinde, der kan være forhippet nok paa at komme i Brudeseng og dog besvimer og ikke vil, hvad dog vilde blive misforstaaet, hvis saa Brudgommen tog det for Alvor. Kun maa man hvad Qvinden angaaer erindre, at hun er her uskyldig, detdett ligger i hendes Væsens Natur-Bestemmelse, og derfor er det Slyngelagtigtb at være ironisk mod hende. Med Prælaten anderledes. Men Grunden hvorfor Analogien til det Qvindelige findes hos Prælaten er den, at der her er en Analogie til den Synthese som er i Kjøns-Forholdet: Synd – og dog Lyst. Prælaten føler nemlig meget godt, at fra een Side seet er dette med saadan høi verdslig Geistlighed, christeligt, Synd – men Lyst har han. Dette udtrykkes saa ved, at han officielt besvimer. Ved at besvime tilfredsstiller han paa en Maade den christelige Indignation ved dette høie Verdslige, ligesom Sædeligheds-Følelsen i Qvinden, Blufærdigheden tilfredsstilles ved hendes Modstand. Men som sagt, med Qvinden er dog Sagen altid noget Andet, end med dette Prælaternes Coquetterie.










a

Naar jeg taler saaledes om »Præsten« er det naturligviis bestandigt med den Reservation, at der jo kan være mangen og altid lige saa mange retsindige MskerMennesker i den StandStand, som i enhver anden. Tingen er de komme bona fide ind i det, og leve saa hen bona fide; men det mislige er, at Sligti Sligt burde man ikke komme saadan i den Forstand bona fide ind i.
Hvis ikke det med de lange Klæder strax vakte Forestillingen om Pharisæreren, den officielle Præst og alt det Tvetydige (og just det Tvetydige er det der gjør ham analog med Qvindens Væren) som dertil knytter sig, kunde man være tilbøilig til i de lange Klæder at see noget Symbolsk i Retning af at han tilhørte intet  Kjøn, altsaa i Retning af det Androgyne.


b
AnmAnmærkning Dette Slyngelagtige er i mine Tanker saa oprørende og afskyeligt, at der burde sættes Straf derpaa, om det kunde hjælpe. Qvinden er nu engang, fraaf Naturens Haand, mere bundet i Kjøns-Forholdet end Manden (derfor hedder hun ogsaa ϰατεξοχην: Kjønnet, Qvinden er Kjønnet). Men fordi nu Manden i denne Henseende er friere, saa er det saa afskyeligt (uendelig meget  værrevære end det væmmelige at slaae hende eller bruge physisk Magt) at bruge Ironie i Retning af hendes Bundethed i Kjøns-Forholdet. Dette er imidlertid den Slyngelagtighed, der i de høiere Classer svarer til hvad der vel nærmest kun forekommer i de lavere: at bruge physisk Magt, at prygle hende; men som altid, noget langt Værre, hvad jo altid Synderne bliveere,, jo høiere vi komme op i Samfundet. De finere Classer benytte sig gjerne af, at de ikke have de lavere Classers Raahed, o, deres finere Synder ere kun desto mere ondartede.














Qvinden.




Man fremstiller gjerne Forholdet saaledes, at intellectuelt i Retning af Idee Tanke o: s: v:og saa videre er Qvinden sammenlignet med Manden saa omtrent en lille Gaas.
Men saa er i Retning af hvad man kunde kalde: instinktiv Kløgt Qvinden Manden saa overlegen, at han sammenlignet med hende er en stor Kloddrian.
I et ørkesløstørkel Øieblik som jeg gik idag faldt det mig ind: hvis man for Curiositetens Skyld et Øieblik vilde tænke sig, at Manden kunde føde Børn – jeg er forvisset om, det vilde blive meget svære Fødsler, og hvorfor? Blandt Andet ogsaa fordi han ikke vilde skrige; han vil sige til sig selv: Du er Mand, det sømmer sig ikke at skrige, og see at tvinge Skriget tilbage. Qvinden derimod skriger strax – og dette Skrig er som bekjendt understøttende i Retning af Fødselen.
I enhver Qvinde er der ved denne instinktiveg Kløgt noget Genialt, genialt skyder hun en uhyre Gjenvei sammenlignet med Manden, der besværes af tusinde Reflexioner, og foruden Andet ogsaa af en stundom dog kun dum-høitidelig Forestilling omf egen Værdighed, om det at være Mand.Mand,













»Offentlig Personlighed«.




Andre Steder i disse Journaler har jeg viist, at den hidtil almdl.almindelige Opfattelse af »Dag-Pressen« ingenlunde træffer Pointen. Man opfatter den nemlig saaledes: Oversætning: Dag-Pressen er et Gode; Undersætning: stundom afstedkommer den Skade ved at misbrugesbruges til Løgn, Ondskab o: s: v:og saa videre. Men det jeg sigter paa er: Dag-Presse er, især i Smaa-Forhold, et Onde ene og alene ved Udbredelsens Magt, den er i de smaae Forhold eten uproportioneret Meddelelses-Middel, og saaledes en Art Afsindighed, der tenderer til at gjøre Samfundet til en Daarekiste, ligesom fEfor Exempel at anlægge Jernbane baade paa Kryds og Tverts paa et Terrain af Størrelse 1 Miil vilde være en Art Galskab, vilde, saa langt fra at gavne, forvirre Alt. Nei Udbredtheden er i og for sig et Onde. Som Exempel har jeg anført, at hvis Dag-Pressen fEfor Exempel brugtes til om en navngiven ung Pige at sige, at hun havde faaet en nyla lyseblaa Kjole (og det var altsammen sandt) saa er dette et Attentat paa den unge Pige, som maaskee blev hendes Død eller kostede hendes Forstand. Kun faae MskerMennesker kunne bære den uhyre Kjendthed, som naaes ved  den Art Udbredelse, som Pressen raader over, og da allermindst naar Pressen bruges til paa den Maade at signalisere. Udbredtheden vilde dræbe den unge Pige. Og selv den meest hærdede Mand vil behøve næsten gigantiske Kræfter for i Smaa-Forhold at kunne udholde i Længden at Pressen bruges paa den Maade mod ham. Altsaa Udbredtheden er i og for sig det Onde.
Jeg vil nu eftervise noget Tilsvarende i Forhold til »en offentlig Personlighed.«
En off.offentliga Personlighed maa ubetinget være ilde lidt. Atter her kan man ikke rigtigt raisonere saaledes: Oversætning: offentlig Personlighed; Undersætning: naar han er stolt, hovmodig, eller naar han vil noget Forkeert, eller naar Det han vil, ikke forstaaes af de Samtidige o: D:og Deslige saa bliver han ilde lidt.
Nei, Pointen ligger et andet Sted: Kjendtheden, det at han er kjendt af Alle, gjør, at de paa en Maade blive kjede og lede af ham, gale i Hovedet paa ham o: s: v:og saa videre. Det er en besynderlig Selvmodsigelse MskeneMenneskene her forskylde. Thi den offentlige Personlighed vilde vistnok skattere sig høist lyksalig ved at faae Lov at gaae ubemærket. Men nei, Enhver føler sig forpligtet til at lægge Mærke til ham og til at gjøre sitsin Følgeskab, hvis der er Nogen med ham, opmærksom. Saaledes bliver der idelig og idelig lagt Mærke til ham, og Alt hvad han foretager sig, den største Ubetydelighed bliver bedømt, dømt og sat i Forhold til hans Charakteer. Bestandigt stiger hans Kjendthed – og just hans Kjendthed er det saa der gjør ath de blive gale i Hovedet. De kunne ikke bære Indtrykket af ham i Kjendthed; de kunne  egl.egentlig kun bære ham paa Phantasie-Afstand. »Men saa kunde de jo lade være selv at bevirke hans tiltagende Kjendthed« Ak ja, men det kan de nu engang ikke.
Saaledes er enhver i større Forstand offentlig Personlighed, aldeles ligegyldigt hvilken hans Sag er og hvorledes han er (ogsaaer, ogsaa fraseet det, at hvis det er Sandhed han tjener, han da naturligviis alligevel maatte blive Offeret i denne Verden) en offret Personlighed.
Jo mere jeg agter paa Tilværelsen, jo tydeligere bliver det mig, at det ikke blot i Natur-Verden men ogsaa i Aands-Verden i denne Tilværelse gaaer løs paa, om man saa vil, Æderie. Kun at Loven i Aands-Verdenen er den omvendte af i Natur-Verdenen. I Natur-Verdenens Æderie æder det høiere Dyr det lavere, det at æde er det Høiere, det at  blive ædt det Lavere. I Aands-Verdenen er det det Høiere at blive ædt.
At blive ædt! Anderledes kan det jo heller ikke gaae det at være Aand i denne Natur-Verden.
Det saaledes at ædes, eller at offres er da en Proces, en kortvarig eller en langvarigere. Og denne Processs Betydning? Ja, engang var jeg tilbøieligere til at antage, at Betydningen var, at De, som aade ham, eller paa hvem han offredes, dog derved kom i Berøring med Aand, fik en Paavirkning i Retning af Aand. Dog dette er neppe saa; og paa en bestialsk Maade kan man da heller ikke kom̄e til Aand. Nei, de Bestialske blive blot mere og mere bestialske. Derimod er Processens Betydning, at Den, i hvem der er Aand, mere og mere luttres, forvandles til Aand, Processen er en Affiltrering.









a
AnmAnmærkning Curieust saaledes abrevieret kunde det ogsaa betyde en offret Personlighed – og just dette er eenstydigt, som jeg vil vise.














Det svagere Kjøn




har Lamentationen, Skriget o: d:og deslige; og ved Hjælp deraf lider Qvinden maaskee langt mindre end den tause indesluttede Mand.
Forsaavidt kunde man fristes til at sige, at Qvinden er det stærkere Kjøn; thi dersom det er Styrke at værge sig mod at komme til at lide, da værger Qvinden sig langt bedre end Manden.
Men Sagen er: det er just Styrke at kunne tage mod Lidelse, at kunne overtage Lidelse, at kunne bære Lidelse; og Svaghed, paa enhver Maade at værge sig mod Lidelse. Qvindens Svaghed er just, at hun strax har Bønner, Taarer, Suk o: s: v:og saa videre for at værge sig mod Lidelse, hendes Svaghed er just at hun ved Lamentationen, Skriget letter sig Lidelsen. Mandens Styrke er, at han intet Middel har til at afværge, og intet Middel til at lindre Lidelsen, hans Styrke gjør derfor – ja det er paradox – hans Styrke gjør, at  han kommer til at lide mere end det svagere Kjøn. Det er paradoxt, dog ikke mere paradoxtparadoxt, om end det lige saa Sande: der hører Sundhed til at blive syg; der gives sygelige MskerMennesker, som mangle Sundhed til at kunne blive syge.












Min Dom om MskeneMenneskene.




Det er, som der staaer istaaer, det lille Skrift om min Forfatter-Virksomhed: naar man kan faae Msk.Menneskene Enkelte er der saa meget elskeligtgodt i ved dem; men saa snart de blive Publikum, Mængde o: s: v:og saa videre saa kommer alt det Afskyelige.
»Journalisten« er egl.egentlig Fordærveren, han lever (værre end nogen Bordelvært lever af MskenesMenneskenes Udsvævelser) af at sætte det onde Princip i MsketMennesket i Bevægelse: det Numeriske.
Hvad Præsterne angaaer, jeg taler om Danmark, da er min  Mening, at de i en vis mskligmenneskelig Forstand er lige saa skikkelige som nogen anden Samfunds-Classe. Men det der gjør at de afstedkommeast megen Skade, er,at at Χstd.Christendommen er noget saa uendelig Høit, at slet saa jævnt-skikkeligt gaaer det ikke an at paatage sig at repræsentere Χstd.Christendommen Enten maatte de mere træde i Charakteer af det nye TsTestamentes ΧstdChristendom (og saa blev vel de Fleste enige med dem selv om at opgive at være Præst) eller (som jeg foreslaaer det) ved Tilstaaelser skaffe det nye TsTestamentes Χstd.Christendom Plads.
Den menige Mand kan jeg ikke lade være at holde af, og det uagtet en Presse-Nederdrægtighed her gjør Alt for at forvirre ham i Forhold til mig og forbittre mig, hvad jeg elskede saa usigeligt, hvad der var mig den meest velgjørende Hvile fra Aands-Anstrengelser, at leve sammen med den menige Mand.










a

Det er sandt, hvad jeg engang har sagt, det staaer nok etsteds i Journalen: at hvis jeg var Fader og havde en Datter, som blev forført, hende vilde jeg ingenlunde opgive; men en Søn som blev Journalist, ham vilde jeg ansee for tabt.














Storartet Retortion.




Det Ord »see hvilket MskMenneske« er egl.egentlig MskslægtensMenneskeslægtens Dom over sig selv, Udtrykket for at den er prostitueret.
Og mærkelig nok,nok: som der i Lidelses Historien findes i de forskjellige Nuancer et eller flere betegnende og charakteristiske Udtryk for det Afskyelige, det Oprørende, det Grusomme, det Umenneskelige o: s: v:og saa videre som her øvedes: dersom dette Ord »see hvilket MskMenneske« ikke var der, vilde der savnes et Udtryk for, at Slægten foruden alt Andet ogsaa forskyldte det at prostituere sig.
Gud-Msk.Mennesket havde aldrig tabt Taalmodigheden og vendt Forholdet om og sagt »jeg sagt: jeg er aldeless ikke i Slægt med Eder«;Eder;« nei han vedblev at udtrykke at han var i Slægt med dem.
Men Slægten den kunde saasig ikke styre sig og udtrykte: Du er ikke i Slægt med os, see hvilket Msk.Menneske Gud-Msk.Mennesket vil vise, hvad det er at  være Msk.Menneske vil elevere MsketMennesket til Slægtskab med Gud; Slægten mener at forstaae den Ting bedre og erklærer sig ikke at være i Slægt med ham.
Dette er MskslægtensMenneskeslægtens Prostitution; i det Øieblik er Slægten sjunket under det at være Msk.Menneske og er egl.egentlig Dyr. En Humorist vilde sige,sige: at poetisk Retfærdighed fordrede, at MsketMennesket til Erindring om den Begivenhed blev decoreret med Hale, og maatte han fordre, at denne Hale stod saaledes lodret ud fra Legemet, at det var umuligt for nogen Skræders Kunst at skjule den, ligeledes, at den ikke kunde hugges af, forsaavidt den havde den Natur-Mærkværdighed, at den strax voxede ud igjen.




















Augustinus.





A. har dog gjort uberegnelig Skade. Hele det christelige Lærebegreb gjennem Aarhundrederne støtter sig egl.egentlig til ham – og han har forvirret Begrebet »Tro«.
A. har ganske simplement bragt den platonisk-aristoteliskeplatoniske aristoteliske Bestemmelse, hele den græske philosophiske hedenske Bestemmelse af Tro op igjen – og saaledes har han hjulpet Χstd.Christendommen, omtrent som Saxo Grammaticus, efter Peer Degns Forklaring, berigede det latinske Sprog ved fEfor Exempel at bringe saadanne Ord frem som: en blakket Hest, equus blakkatus.
Græsk er Tro et Begreb, der hører hjemme i Intellectualitetens SphæreSpæ (især i Platos Stat er Alt ypperligt fremstillet; forresten fortjener ogsaa Aristoteles Rhetorik at paaagtes). Saa forholderForholder Tro sig til det Sandsynlige, og vi faae enen en  Climax: Tro – Viden.
Christeligt hører Tro hjemme i det Existentielle – Gud er ikke optraadt i Charakteer af Docent, som har nogle Læresætninger, man først maae troe, siden begribe.
Nei »Tro« hører hjemme har sit Tilhold i det Existentielle, og har i al Evighed Intetintet med Viden at skaffe som et Comparativ eller Superlativ.
Tro er Udtrykket for: Personligheds Forhold til Personlighed.
Personlighed er ikke en Sum af Læresætninger, ei heller et umidd.umiddelbart Tilgængeligt; Personlighed er et ind i sig selv Bøiet, et Clausum, et αδυτον, et μυστηϱιονμυστϱ; Personlighed er: Det derinde; hvorfor ogsaa Ordet: persona (personare) er betegnende, det derinde, som  man, selv igjen Personlighed, maa forholdeforholdende sig troende til. Mellem Personlighed og Personlighed er intet andet Forhold muligt. Tag de to meest lidenskabelige Elskende, der nogensinde have levet, om de ogsaa ere, som det hedder, een Sjel i to  Legemer:Legemer, det kan dog aldrig komme til mere end at den ene troer, at den Anden elsker ham eller hende.
I dette reent personlige Forhold mellem Gud som Personlighed og den TroendeTroende, som Personlighed i Existeren ligger Begrebet Tro.
Men allerede paa Augustins Tid havde Χstd.Christendommen meget for meget Ro, fik Tid til at det Videnskabelige kunne komme op med samt dets indbildske og misforstaaede Vigtighed – og saa faaer vi hedensk Philosophie, og det skal være det christelige Fremskridt.









Det forholder sig da heller ikke  som der er talet saa meget om, saa med Augustinus, at han var en Tænker, »der ikke skyede nogen Conseqvents.«
Som Exempel har man anført at han i Conseqvents af at antage Daabens Nødvendighed til Salighed antog de smaae Børns evige Fortabelse.
Ja, bliv lidt, see nøiere efter. Augustinus siger: de komme til Helvede – men det mildeste Helvede. Du gode Gud, og det skal være en Tænker, en  ie eminent Forstand conseqvent Tænker, som bruger saadanne Sludder-Categorier: det mildeste Helvede. Det er jo Vaas, og dette snarere Beviis for, at A. slet ikke var Tænker idetmindstei d ikke i græsk   Forstand,Forstand. ikke i socratisk Forstand.
Just denne Sludder-Categorie er det formodentlig Middelmaadigheden er blevet forgabet i, den er ogsaa ret som beregnet paa Middelmaadighed, paa at beundres af Middelmaadighed.




a

Derfor er dette ogsaa det apostoliske Udtryk: Troens Lydighed (fEfor Exempel Rom. 1, 5.) saa Troen forholder sig i Retning af Villie, Personlighed, ikke i Retning af Intellectualitet.













Det Overordentlige.




At fEfor Exempel et Genie ikke bliver forstaaet af de Samtidige og saa mishandlet: det er tilgiveligt.
Men dettemellem Tilgivelige er ogsaa ved et svælgende Dyb skilt fra det Bestialske nu tildags, at man, fordi man jo af Historien veed, at det Overordentlige pleier at maatte lide, at man i Kraft deraf (bravo!) ikke blotanseer det ikke gjør sig Samvittighed af, ih nei, anseer det for Pligt at mishandle det Overordentlige, man selv anseer for det Overordentlige, anseer det for Pligt – thi af Historien veed man  jo at dette pleier at skee.
I en vis Forstand kan der være noget sandt i hvad de Bestialske mene. Thi da de formodentligen dertil ere engagerede af Tilværelsen, til at afgive Bæsterne, som forhindre at det Overordentlige taber Saltet, saa er det jo paa en Maade deres Pligt at efterkomme hvad Engagementet forpligter dem til. Tillige ansee de det vel ogsaa for en Lykke for dem at være blevneblevet samtidige med noget Overordentligt, at de kunne være med i den Comedie selv om det blot er i Egenskab af Bæster, og at de kunne føle deres Tilværelse ved at have det i deres Magt at forbittre den Fortrinligere hans Liv – og det vil jo deres Død gjøre dem umuligt, ergo bør man benytte Livet.
Lee af dette kan jeg i en  vis Forstand meget godt, ja jeg leer maaskee stundom stærkere end nogensinde. Derimod har jeg nu kun yderst sjeldent Lyst til at lee med Nogen derover; thi da jeg desto værre har forvisset mig om, at det Alt er eens Bier, hvorfor skulde jeg saa ved at lee med Nogen, foranledige ham til at mene, at jeg ansaae ham for bedre end de Andre.
Nei, det er eens Bier. Naar det gjælder om noget Udmærket: saa ere alle enige. Selv de Nærmeste glæde sig dog saa sagtelig over, om det Udmærkede kunde svækkes – o, Middelmaadighed er i en vis Forstand en umaadelig Lidenskab. Naturligviis er det Udmærkede først svækket, ih, bevares, saa er Medlidenheden over al Maade til Tjeneste – naturligt, thi i slige Forhold er Medlidenhed det Samme som  Misundelse, hvorfor ogsaa en af Oldtidens Forfattere saa rigtigt har bemærket, at der er Ingen tilbøiligere til Medlidenhed end den Misundelige; og hvorfor man ogsaa kan vide, at Misundelsen maa være stor i Danmark, fordi Medlidenheden er det, ligesom omvendt. Det danske Folk har som Middelmaadighedens Repræsentant kun een Lidenskab: Misundelse-Medlidenhed, man feiler naar man troer, at det er To. Sand Deeltagelse for det Udmærkede vil nemlig være kjendelig paa at forhindre, om muligt, at det svækkes. Men Middelmaadigheden fordobler sig, en Enepige der kan baade-og, Misundelsen seer at svække det, o, og saa kommer Medlidenheden ømt husvalende og trøstende. Skulde  den opdage, at Medlidenheden dog endnu ikke er ganske paa rette Sted – i samme Øieblik er den igjen sig selv: Misundelse.












Løgn, Hyklerie o: D.og Deslige




Med det at have Fnat eller at have Luus o: D:og Deslige kunde man vel betegnende sammenligne Løgn og Hyklerie – og vilde jeg saa sige: dersom der i Samfundet var lige saa Mange, der baade var selv frie og med Lidenskab afskyede Løgn og Hyklerie, som der dog ere mange Reenlige, der selv ikke have Fnat o: D:og Deslige og med uhyre Lidenskab afskye al Ureenlighed: i Sandhed saa var Verden en ganske anden end den er.












H. P. Holst som Fuglekonge.




Da jeg, naar jeg ret skal betegne Menneskenes dybe Alvor, elsker at opfatte  dem under Kategorien: Fugle-Konge (Joh. Climacus bruger den derfor ogsaa: at være Mand, Fader og Fugle-Konge) saa maaekunne Holsts Fortjenester i denne Retning naturligviis i mig finde en, om muligt, endnu varmere Beundrer end Kong Fredrik VII.
Hidtil har man levet hen i den Forestilling, at det at være Fugle-Konge var et aldeles Ubestemmeligt, hver var det paa sin Viis, Bager Welding paa sin Maneer, Naalemager Hiorth paa sin o: s: v:og saa videre, der existerede ingen Tradition, der begyndtes hver Gang for fra og paa en ny Maneer.
Holst har den store Fortjeneste af Samfundet og MskhedenMenneskeheden, at have opdaget, at det at være Fugle-Konge er en Stilling i Samfundet, han har opdaget Stillingen; for ham selv har vel dennetillige Opdagelse tillige den Betydning, at han nu først ret har forstaaet sig selv og sin Genialitet.
Naar man fra dette Synspunkt kaster et Blik ud i en maaskee endda ikke fjern Fremtid viser sig følgende Billede, betegnende den indtraadte ForandringForandringen, Resultatet af H. P. Holsts Opdagelse: en Fader siger til sin voxne Søn, hvilken Vei ønsker Du nu at betræde i Samfundet, kunde Du ikke have Lyst at bestemme Dig for at blive Fugle-Konge.
O, H: P:  HolstHos! Som Peer Degn siger at han ikke vilde undvære det Latin ikke for 100rdrigsdaler ja ikke for 100rdrigsdaler til – thi ved Hjælp af dette Latin var det lykkedes Peer at skabe Stillingen, thi, som han selv siger, hans Forgænger i Embedet var jo vistnok Degnikke, men han fattede ikke Stillingen, som Peer først skabte, hvorfor han med særlig Eftertryk hedder Peer  Degn:Degn, saaledes maa vel Holst (Peerkunde man vel kalde Holst: Peer Fugle-Konge) sige: Versekunsten vilde jeg ikke undvære ikke for 100rdrigsdaler ikke for 100rdrigsdaler til, thi den har for mig været hvad Latin var for Peer Degn.
Det vilde have glædet mig særdeles om Fredrik VII strax paa Stedet havde udnævnt Holst til Fugle-Konge paa Livstid, for at gjøre det kjendeligt hvilken uhyre Forandring her er foregaaet, at det ikke mere fremtidigen vil beroe paa et Træf hvo der blivervil Fugle-Konge, men at det nu er en Værdighed, som maaskee ogsaa passende forholdt sig til, at en Examen var Betingelsen.
Holst skulde være udnævnt til Fugle-Konge paa Livstid, og med kongelig Tilsagn om, at begraves med den Honneur der gjøres for en virkelig Konge. Det Sidste kunde synes en Grusomhed mod H: P: Holst, da jeg er vis paa, at han strax døde af Glæde eller af Utaalmodighed for at blive begravet med kongelig honeur. Det er derfor egl.egentlig ikkeh for hans Skyld jeg kunde ønske det. Nei, det  jeg sigter paa er noget Andet, jeg kunde ønske det for Geistlighedens Skyld. Den Art Straf kunde jeg nok ønske over den officielle Geistlighed, at de, da de nu engang ere Embedsmænd og Levebrødre (den sidste geistlige Orden, kjendelig derpaa, at medens alle tidligere Ordener marquerede: Armod, marquere de: Levebrødet, efter hvilket de have deres Navn) maae finde dem i alt hvad en Konge kunde hitte paa. Dem til Straf kunde jeg ønske en af de romerske Keisere til Konge, som kunde hitte paa fEfor Exempel at lade en Hest og en Hoppe vie til hinanden, og saa tvinge hele Geistligheden – det gjælder Levebrødet – at fuldkomme Cerimonien ganske efter Ritualet; eller at lade en Hund begrave som Christen med alle Ceremonier og tvinge Geistligheden in corpore (under denne Rubrik opfattes ogsaa Geistligheden hersteds bedst) at være tilstede. Det var den Straf som  Præsterne fortjente for det forbandede Maskepie de ere komne i med Staten, hvorved de have prostitueret Christendommen, hvorfor de igjen have fortjent selv at prostitueres.




a

AnmAnmærkning Den eneste Concurrent der kunde være Tale om i Forhold til Holsts Opdagelse er Fredrik VII. Han harsyntes nemlig nemlig endnu tidligere villet, som det synes, etablere den Praxis, at det at have været Fugle-Konge belønnes med Ridderkorset, hvori jo unegteligt ligger, at det at være Fugle-Kongeen maa være en qvalificeret Væren, ikke en aldeles ubestemmelig Væren.Væren; Man kunde saa maaskee i Betragtning af at Talen er  om H. P. H., fristes til at antage, at det var et Plagiat. Men her vilde man dog, maaskee for første Gang, gjøre H. Uret ved at sigte ham for Plagiat. Derimod kunde man maaskee – med H. P. Holst – have ventet, at FredrikFrer VII, i Anerkjendelse af H. P. Hs fast uvurdeerlige Fortjenester havdesaaledes forandret den hidtil fulgte Praxis saaledes, at det at have været Fugle-Konge fremtidigen belønnes med Commandeur-Korset.













Publikum – Dag-Presse.




Goldschmidt oplyste etsteds i Nord og Syd, at naar et saadant Blad som »Corsaren« havde et tilstrækkeligt Publikum saa var det dermed forsvaret.
Charmant! Altsaa Publikum siger: vi har intet Ansvar, ingen Skyld; thi det er jo ikke os der skrive det. G. siger: jeg har intet Ansvar, thi naar  derdet er  tilstrækkeligttis Publikum –Publikum: saa o: s: v:og saa videre
Forresten er Replikken ganske som jeg vilde have den. Det er Sophistiken: det Numeriske bestemmer Begreberne; der er Intet i og for sig, Alt er relativt, Numerus gjør Udslaget.
Men sæt nu man saa benyttede dette saaledes: dersom  et tilstrækkeligt Publikum (Antal) anseer det at stjæle for tilladeligt, eller dersom det at stjæle har et tilstrækkeligt Publikum (Antal) saa er det eo ipso ogsaa forsvaret. Og det kunde man jo med samme Ret; thi hvorfor skal det at stjæle være mere i og for sig Synd end det at bagvaske, at snigmyrde ved Hjælp af Pressen – og desuden der er jo Intet i og for sig, det Numeriske gjør Udslaget.
Men Sagen er, dette Forhold kan ikke let indtræde, fordi bestandigt en langt langt overveiende Mængde dog eier Noget, Lidet, og altsaa er interesseret i, at dette ikke etableres, eller det kan ikke faae, som G. siger, tilstrækkeligt Publikum.
Anderledes med Presse-Nederdrægtigheden. Hovedsageligen kan den kun anvendes mod Dem, der paa een eller anden Maade ere Noget, det Fremragende; thi kun paa Dem kan der sigtes. Det langt, langt, langt overveiende Tal  er de Tusinder som ere Ingenting, hine Lykkelige og ie vor Tid de eneste Priviligerede, hine Tusinder, paa hvem Pressen ikke kan sigte, fordi de ere Ingenting, have ingen Interesse for Andre.
See derfor stiller det sig for disse Tusinder og Tusinder som var Pressen et uhyre Gode – den er jo beregnet paa at kunne tjene deres Misundelse, uden at de selv kunne komme til at lide derunder, eller selv blive Gjenstanden. Og derfor vil Presse Nederdrægtigheden altid finde et tilstrækkeligttilstrækkelit Publikum.
Det med Pressen er MskslægtensMenneskeslægtens dybeste Fald, thi det begunstiger Opstanden fra neden; der er opfundet  et uhyre Vaaben beregnet paa og sigtende til at dræbe Alt hvad der er Noget, saa kun de der ere Ingenting ere sikkre. Disse ere langt langt langt de talrigste – og saaledes er »Massen« (det onde Princip) indsat til den egl.egentlig Souverain.












Den bedste Verden.




At det er en skide Verden, det veed i Grunden Enhver, der har lidt Erfaring. Men som det i Straffe-Anstalter hører til bon ton at holde Ørene stive, hvilket tillige ansees for det Klogeste, og lade som havde man det meget godt, og som det derfor er Skik og Brug i Straffe-Anstalter at drille og plage Den, der lader sig mærke med han lider: saaledes med hele Verden eller med MskMenneske-Slægten i Verden. Overhovedet gjør Enhver, der  vil forstaae MskMenneske-Livet i det Hele bedst i at studere Forbryder-Verden – der er Analogien, den eneste ret tilforladelige.













Calumnie.




Som det i Forhold til Tvetydigheder i Retning af Kjøns-Forholdet er det Raffinerende at det jo betræffer et Noget, hvor Alle ere vidende, men som skal være en Hemmelighed, at altsaa paa en Maade det meest Berørte er: en Hemmelighed – saaledes med Calumnie. See derfor var det saa farligt meente Kiøbh., da Calumnien havde den størststørste mulige Udbredelse ved Hjælp af et Blad – medens det dog skulde være en Hemmelighed,  saa Ingen maatte fEfor Exempel paa Prent tale derimod.












Christenheden.




Tusind Fruentimmer forklædte som Mandfolk er det tusind Mandfolk?
Saaledes er hele Christenheden en Forklædning – men Χstd.Christendommen er slet ikke til.













Christd.Christendommen er perfectibel





See, der brast det Hele, der seirede Gavtyvestregen, som fra det Øieblik bliver ustandseligere og ustandseligere.
Man har afskaffet ΧstdChristendommen, men vel at mærke gavtyveagtigt (ikke i Oprør mod den) ved Hjælp af: dens Perfectibilitet.












Christendom – Christenhed.




Tænk Programmet til en Begravelse  sat i Scene som Ballet: saaledes forholder ΧsthedenChristenheden sigsig Χstheden sig til ΧstdChristendommen, især Protestantismen.Χstd.
Eller tag et andet Billede. Paa Ceylon skal der jo høres Musik, som i Dandse-Musiks Takt foredrager det meest Sørgeliges Melodier: saaledes forholder ΧsthedChristenhed sig til ΧstdChristendom, især Protestantismen.













MskenesMenneskenes Gudsdyrkelse




Det nye Testamente ligger i den Opfattelse: vov som Enkelt at indlade Dig med Gud. Vi MskerMennesker sige: lad os holde sammen for forenede at dyrke Gud; jo flere vi ere jo saligere, jo sandere, jo Gud velbehageligere.
O, I Daarer og I Gavtyve; thi begge Dele er det.
Som Χstd.Christendommen nemlig vender det: som Enkelt at indlade sig med Gud – ja, det er et Vovestykke, hvortil hører Fortvivlelsens Mod, og en Anstrengelse, den største af alle.
Men naar vi holde sammen (lader os holde sammen) for forenede at dyrke Gud: læg vel Mærke dertil, Du skal see Enhver af disse forenede Tusinder, indskyder bestandig mellem Gud og sig Mellembestemmelsen: de Andre, Folket, MskMenneske-Slægten – aha, derved undgaaes baade det at vove og det at anstrenge siga; man dækker sig bestandigt med dette: de Andre,Andre. ligesom de Andre.
Men Guds Selvhævdelse, om jeg saa tør sige, fordrerligger i, at han har et Øie med enhver mskligmenneskelig Stræben i Retning af at blive Masse, MængdeMængde, o: D:og Deslige Thi Gud er den Væren, hvor atdet være er at være Begrebet; Msket er den Væren, hvor det Numeriske er Veien til at blive Magt. See, derfor forstyrrede Gud Babel, og derfor har han altid Mistanke til Foreningerne.
Naar da Msk.Menneskene sige: lader os  holde sammen for forenede at dyrke Gud, saa er her underfundigt (dog maaskee ikke bevidst men natur-instinktligt) indeholdt: lad os gjøre Oprør mod Gud, see at blive stærke lige over for Gud. O, Msk. er instinktivt en listig Gavtyv – og har en Angest for Gud, hvilken gjør, at her ret al mskligmenneskelig Virtuositet i at gjøre Kunster opdrives.
I Christend.Christendommen har Gud indladt sig med Msk.Menneskene efter den størst mulige Maalestok: den Enkelte er det gjort muligt at forholde sig til Gud.
Just i denne uhyre Indrømmelse ligger saa igjen Guds Selvhævdelse: jeg vil kun indlade mig med den Enkelte.
Med den Enkelte vil han indlade sig, med hver Enkelt. Dette er det uhyre Mere end alt Hedenskab og end Jødedom  hvor Gud bestandigt kun tillader den Enkelte gjennem et Abstraktum at forholde sig til sig.
Og saa lever vib i Christenhed (fEfor Exempel ogsaa her i Danmark) saaledes, at det om Nationaliteten og Staten og den Enkeltes Forhold gjennem dem til Idee eller til Gud, skal være et Høiere end det n:nye Testamentes Christd.Christendom I AsnerAs!



a
AnmAnmærkning Det forstaaer sig, tillige narre de sig ogsaa derved selv for det Høieste: det som Enkelt at forholde sig til Gud.


b
(ved Hjælp af dybe, uudgrundeligt dybe TænkerePhilo som Hegel og ikke mindre uudgrundeligt dybe Seere som Grundtvig)













Forgjeves Møie, om jeg gjorde mig den.




Hvad der saa ofte er faldet mig ind, falder mig nu atter ind, skjøndt jeg meget godt seer, at det er forgjeves; men hvis det var muligt, ved at anticipere Docenternes Gavtyvestreger, som disse ogsaa ville blive anvendte med min Virken, naar jeg engang er død – hvis det var muligt  ved at anticipere dem at gjøre dem umulige: ja skulde jeg skrive hele Bøger derom. Med min Phantasie vil jeg være istand til at anticipere efter en meget stor Maalestok. Saa kunde jeg tænke mig, at det vilde gaae saaledes til: at naar saa en saadan Gavtyv, idet han vil til at gjøre Gavtyvestregen, læser denne aldeles nøiagtigt beskrevet, saa det er som var det skrevet om ham, at saa dette maatte virke saa stærkt, at han lod det være.
Men nei! Nei, man være saa opfindsom som man være vil, det er umuligt at forhindre Gavtyvestregerne.Gavtyvestregen.










..... Men er det ikke lige saa urimeligt af mig at forlange at Middelmaadigheden skal forandre sig som det er af Middelmaadigheden at forlange, at jeg skal  forandre mig?
Jo, blot æsthetisk, intellectuelt betragtet er det virkeligen saa, det Ene er netop lige saa urimeligt af mig som det Andet af Middelmaadigheden.
Christeligt er Sagen anderledes. Thi Χstd.Christendommen hviler i Troen paa, hvad et MskMenneske kan blive, at han kan forandres fra hvad han er, uendelig forandres; og saa har jeg Ret i Mit og Middelmaadigheden Uret i Sit.













De Tusinders og Millioners Tro




Med denne hænger det saaledes sammen. Man bibringer Barnet et Indtryk: Du er udødelig – og siger man: bryd Dig nu aldrig mere om detD, tænk aldrig derpaa, nu afsted ind i Livets travle Virksomhed (som man – letsindigt – kalder Alvor) gift Dig avl Børn bliv til Noget, være i Virksomhed tidligt og sildigt  men for Gud i Himlens Skyld pas vel paa, at Du aldrig tænker videre paa det om Udødeligheden, thi Du er udødelig, det er ganske vist: det kalder man at troe.
Dette vil sige man bruger Livet til, istedetfor at bruge det til at komme til at troe, til at forhindre sig selv i at komme til at troe – det er det man kalder at troe.
Det er hermed ligesom med de Tusinders og Millioners Gudsdyrkelse, thi hvis Du agter nøiere paa deres Gudsdyrkelse, skal Du see, at denne deres Gudsdyrkelse ikke bestaaer i at indlade sig med Gud, men i: under Navn af Gudsdyrkelse at værge sig mod Gud; der er Intet de ere mere bange for end for virkelig at indlade sig med Gud;Gud – derfor dyrke de ham – for at blive  ham qvit,  AbracadabraAmen, Amen, Hallelujah!












Christendommen som regulerende Tyngde.




SaaledesHvad omtrent er det vel gaaet til med det at Χstd.Christendommen er blevet afskaffet. Man harer sat sig fastere og fastere i den fixe Idee, at Χstd.sChristendommens Betydning skulde være i triviel Forstand at gjøre Livet lettere og lettere, Timeligheden lettere og lettere, Noget der igjen hænger sammen med at ΧstdsChristendommens Forkyndelse jo er længst blevet i triviel Forstand NæringsveiNærvei, saa disse Slyngler af Forkyndere have – for Profitens Skyld – betjent ΧstdChristendommen aldeles som Kræmmersvende eller Journalister, noget Høiere kan man jo heller ikke sælge og kjøbe for Penge, og derfor blev Χstd.sChristendommens BetydningΧstd. i triviel Forstand: at gjøre Livet lettere.
Derved er det saa lykkedes ganske  at afskaffe ΧstdChristendommen; thi Χstd.Christendommen er jo ikke saaledes en sandselig Udvorteshed, som bliver, om man end udsiger usande Prædikater om den, nei Χstd.Christendommen er jo en Indvorteshed, som forandres med Prædikaterne.
Og idet Χstd.Christendommen saaledes afskaffedes, lykkedes det ogsaa at forvirre hele Timeligheden, og Følgen er blevet, at der nu ikke mere kan være Tale om en Revolution engang imellem, men Alt hviler paa en Revolution, der i hvert Øieblik kan komme til et Udbrud.
Og dette hænger sammen med at man har afskaffet Χstd.Christendommen som den regulerende Tyngde, altsaa som Tyngde, men som regulerende Tyngde.
Vistnoker det nemlig saa, som jeg andetsteds har viist, at jo ubetydeligere man gjør Livet, desto lettere, og at altsaa Livet virkelig er i een Forstand blevet lettere ikke som Præsten lyver ved Hjælp af ΧstdChristendommen, men ved Hjælp af at afskaffe Χstd.Christendommen Men fra den anden Side har det dog sin Vanskelighed naar et Msk.Menneske ell.eller naar Slægten skal leve blot i og for de endelige Formaal, Livet bliver Hvirvel, Meningsløshed og enten fortvivlet Hovmod eller fortvivlet Trøstesløshed.
Der maa Tyngde til – saaledes behøver jo Uhret eller Værket i Uhret en stor Tyngde for at gaae rigtigt, og Skibet behøver  Ballast.Ballast o: s: v:
Denne Tyngde, denne regulerende Tyngde, vilde Χstd.Christendommen afgive ved at gjøre det til Livets Betydning for hver Enkelt: at det for ham afgjortes i dette Liv, om han blev evig saligSalig. Altsaa Χstd.Christendommen satte Evigheden paa Spil. Midt  i alle disse endelige Formaal, som blot forvirre naar de skulle være Alt, anbragte Χstd.Christendommen Tyngden. Og denne Tyngde var beregnet paa at regulere Timeligheden, baade dens gode Dage og dens onde Dage o: s: v:og saa videre
Og fordi Tyngden gik ud – derfor kan Uhret ikke gaae, derfor kulseiler Skibet – og derfor er MskMenneske-Livet Hvirvel.















Ægteskabet.




At ΧstusChristus har meent, at den Christne da naturligviis ikke giftede sig, sees maaskee endnu tydeligere end af Alt, hvad der ligefrem siges, paaaf følgende indirecte Maade.
NaarOveralt hvorΧstusChristus udviser, i hvilken Grad han vil være elsket af den ΧstneChristne, stiller han Colli12. Journalen NB30, s. [144]-145, med optegnelsen NB30:72sionen saaledes: Den som elsker Fader, Moder, Søster Broder o: s: v:og saa videre mere end mig er mig ikke værd. Almindeligen nævner han ikkeMen han nævner aldrig: Den, som elsker sine Børn mere end mig – han tænker sig ikkeslet den ΧstneChristne som gift;gift.a
Oget dobbeltkors vist er det ogsaa, at de allermeest forvirrende senere Vanskeligheder ved Χstd.Christendommen hænge sammen med Ægteskabet og Bekymringen for Børnene. Egl.Egentlig er det ved Hjælp af »det spæde Barn« at man har vippet ΧstdChristendommen, rokket det Ubetingede – en ægte mskligmenneskelig Gavtyvestreeg, ved at anbringe »det spæde Barn« har man meent at bringe Gud til at slaae af.










a



thi ellers maatte han ganske anderledes have taget Sigte 
        just paa denne Collision.påbegyndt i hovedspalten


a




a
AnmAnmærkning Og forsaavidt dog ogsaa (fEfor Exempel Mtth: 19, 29) nævnes at forlade »Hustrue, Børn for ΧstiChristi Skyld«, da maa jo bestandigt erindres, den store Forskjel mellem at gifte Mænd, der havde Kone og Børn, vilde være ΧstneChristne, og at Christne ville gifte sig og avle Børn.











At denne Verden er en Jammerdal, et Fængsel, en Straffe-Anstalt.









Der gives en vis Art indirekte Beviser, som jeg sætter mere Priis paa næsten end paa de directe.
Saaledes her. Hvoraf kommer det vel, at alle Udtryk og Vendinger i Forhold til et Selvmord er i Retning af »at bryde ud« – dette Udtryk bruges jo om at bryde ud af et Fængsel, en Straffe-Anstalt?
Eller mon der i Verdens 6000 Aar har levet blandt alle Lykkelige en eneste saaledes Lykkelig, at det ligeoverfor et Selvmord faldt ham naturligt at sige: den Mand maa jo have været gal; at aflive sig selv og saaledes gjøre sig det umuligt længere at kunne nyde den ubeskrivelige Glæde at leve i denne herlige Verden?



















Incognitoet.




Et Incognito, hvorunder skjules Ens Guds Forhold er dog saa ønskeligt.
Ak ogsaa dette med Ens Guds-Forhold er længst blevet blandt de Religieuse en Trivialitet. De lugte og snuse til hinanden, om han skulde være i særdeles Forhold til Gud; og det beskjeftiger dem saa ligesom Hoffolk det, at En har Majestætens særdeles Naade.










Mit Forhold til vore Fruentimmer.









Da jeg nu engang er at betragte som religieusreligieust Officiant, kan det jo ikke undgaaes, at jeg maa forholde mig til Qvinderne, der saa væsentligen forholde sig til det Religieuse.
I denne Henseende mener jeg nu at min Situation er,  religieust, ret ønskeligønskeligt, at jeg maaskee som sjeldnere Nogen er forskaanet forfordi disse fatale Misforstaaelser med at man bliver forelsket i En.
Qvinderne have omtrent det Indtryk af mig: han kjender os, han veed Alt; han er meget klog; at ville narre ham kan ikke hjælpe; men han er os i en vis Forstand meget hengiven og velvillig – saa tage vi ham saaledes.
Derimod betvivler jeg meget, at det kunde falde nogen eneste Qvinde ind, at ville, som det hedder, lægge an paa mig, spænde Snare for mig. Og hvorfor ikke? Er det fordi hun anseer mig for et saadant Indbegreb af Dyd? Nei. Men læg vel Mærke til dette: det at ansees for at være et Indbegreb af Dyd er ingenlunde just saa sikkrende modfor qvindelig Efterstræbelse. Og selv om den saaledes efterstræbte Dydige virkelig var den Dydige,  paa hvem al qvindelig Forførelse strandede: ikke dette frygter endda en Qvinde saa meget, at staae ydmyget ligeoverfor Dyden, ydmyget ved at have villet friste. Nei, hvor ydmyget hun end her kan blive, hun følerfrygter dog ikke egl.egentlig sit Væsen tilintetgjort, thi hun, hendes Potens, indrømmes jo at være Noget, maaskee Meget, siden den Dydiges Dyd viser sig stor i at modstaae Fristelsen.
Det, som derimod en Qvinde af Alt gyser meest for, hvor hun vilde føle sit Væsen, sin Potens tilintetgjort er, om det kunde skee, at naarhun hun vovede det Yderste i Forførelse, at det da endte med, at Contra-Parten kom til at lee.
Og forunderligt nok, hvorfra de end have det – instinktagtigt er det  formodentligt – men Qvinderne synes at have en Forestilling om, at med mig kunde man, just naar der blevblev gjort de største Anstrengelser, naae, at jeg kom til at lee – og det vil ingen Qvinde for nogen Priis risikere.
Ak, og noget Sandt er der i, at det kunde ende med at jeg kom til at lee. Men Grunden er hverken min store Dyd, eller min store Aandelighed men – mit Tungsind.












Det Ubetingede.




Det har ethverten Msk.Menneske en Forestilling om, at skal manman, som Enkelt indlade sig med Gud, saa maa man ubetinget finde sig i Alt – see, derfor ville de saa gjerne: forenede dyrke Gud; de regne nemlig saa paa, at Anstrengelsen bliver mindre, hvad den ogsaa gjør – men ogsaa Saligheden.












Et Billede paa anstrenget Existeren.




At være hemmelig Politie paa den Maade, at det almindelige Politie ogsaa er Politie – kan være anstrenget nok. Men at være hemmelig Politie paa den Maade at det almindelige Politie er – Gavtyvene: uhyre Anstrengelse!













Kjøns-Forholdet.




Jo lavere MsketMennesket staaer i Bevidsthed, desto naturligere er Forholdet.
Men jo mere intellectuelt Msk. udvikles, jo mere Bevidstheds-Livet  trænger igjennem, desto mere nærmer man sig saa ogsaa til det Punkt, hvor ΧstdChristendommenΧstd, og hvad der har Lighed med den af religieus og philosophisk Anskuelse ligger, hvor Afholdenhed bliver Udtrykket for Aand.
Mellem disse to Yderpunkter ligger saa den Halvhed, hvor Kjøns-Forholdet har tabt sin Umiddelbarhed, og hvor man ikke vil naae Aand.
Der føler man saa – deels kan dette være at betragte som en Art Undseelse, deels er det maaskee ogsaa lidt Hyklerie eller stundom raffinerende Hyklerie – Trang til at bestemme sig til at gifte sig – af Grunde. Det at man har Grunde skal paa en Maade aandeliggjøre Ægteskabet gjøre det til noget Høiere end Tilfredsstillelse af en Drift.
Sludder! Enten ganske simplement og eenfoldigt Driftens Tilfredsstillelse eller Aand.
»Præsten i Wakefield« begynder saaledes: Jeg var altid  af den Mening, at en retskaffen Mand, som giftede sig og opdrog en talrig Familie gjorde Staten større Tjeneste end Den, som forblev ugift og blot talte om Folkets Formerelse.
See her har man een af Grundene til at gifte sig: man avler Børn for at tjene Staten – risum teneatis amici! Nei, Sagen er, med stigende Cultur voxer Msk.Mennesket i Bevidstheds-Livets Tiltagen paa en Maade fra Driften, i ethvert Fald fra Driftens Umiddelbarhed. Der indtræder (hvad ikke maa forvexles med den umiddelbare Undseelse, pudor) en vis intellectuel Generethed in specie hos Manden. See derfor er det han maa have Grunde at skjule sig bag ved, hvor daarligt man saa forresten er skjult som nu bag dettedenne  høisthøit gjennemsigtige Skjermbrædt: at avle Børn for at tjene Staten. At tjene Staten! Dog maaskee er der Noget i det, maaskee opfattes Staten rigtigst som et Stutteri – og Kongerne burde ikke sammenlignes med Hyrder men  med Stutmestere.
Hvad forresten hiin Yttring i »Præsten i W.« angaaer da er jeg af en anden Mening. Jeg mener nemlig vedat tjene at forblive ugift og blot at tale om Folkeformerelse eller rettere ved at forblive ugift og ved endog at tale mod Folkeformerelse at gjøretjene Staten Staten (som sygner under Overbefolkning og demoraliserer ved det Numeriske) en større Tjeneste end om jeg, hvis det var muligt avlede 170,000 Børn. Hvad det angaaerangae, at Præsten siger: omsiger, at han opdrog, saa skal jeg villig indrømme, at det vistnok er en Slags Tjeneste han gjør Staten at han opdrager det Contingent han stiller i Marken, at det er en Tjeneste mod Staten, naar man med hans Adfærd sammenligner deres, som  indskrænke sig til blot at gjøre Staten den store Tjeneste at skaffe den en Flok Børn paa Halsen.










At Christd.Christendommen ikke er til, da der ingen Christen er; saaledes er Χstd.Christendommen nok blevet afskaffet.









At skulle fastholde dette: som Enkelt at blive salig, i Modsætning til en heel Verden, der evigt er fortabt, i Modsætning til det Folk man tilhører, i Modsætning til Alle: er enmeg saa uhyre Anstrengethed, at kun den rædsomste Frygt og Bæven og de frygteligste Indtryk i Retning af Lidenskab kan holde et Msk.Menneske paa denne Spidse. – Fra en anden Side seet er det tillige jo noget uhyre  AristokratiskAristor i den Grad at være den Enkelte.
Saa sagtner det ogsaa snart i ΧsthedenChristenheden. Individet kan ikke mere holde sig paa den Spidse, han ønsker en Vished, som er uden  denne rædsomme Anstrengelse – her ligger saa den misforstaaede Tro paa et Naadevalg, det er et Naadevalg at Du Enkelte frelses, om Anstrengelse kan der ikke være Tale.
Videre Individet kan heller ikke fastholde det Aristokratiske lige overfor de Andre, det bliver saa farligt – saa kommer ogsaa af den Grund den misforstaaede Brug af Naaden, hvorved Sigtelsen for det Aristokratiske undgaaes, thi hedder det det er jo afene Naade, jeg kan jo ikke engang selv gjøre derfor (dersom han nemlig selv kunde gjøre derfor, som hvis det var ved egen Anstrengelse, ja saa vilde Middelmaadigheden ikke taale dette Aristokratiske med ham).
Endelig føler ogsaa Individet en Trang til at blive fri  dog til en vis Grad for det Spændende i at være den eneste Frelse, den enkelte Frelse; det er langt gemütligere og sandseligt langt tilforladeligere naar der dog ere Flere, Mange, der frelses, langt tilforladeligere at see sig omgivet af Medfrelste end dette Anstrengende ved Modsætnings-Forholdet, at de Andre fortabes. Saa gaaer lidt efter lidt Modsætningen ud, vi frelses saa omtrent Alle.
Endelig reiser saasig saa Middelmaadigheden sig som een Mand: er det af Naade ene og alene af Naade – saa ere vi jo Alle frelste. Ergo ere vi alle frelste. Og nu er Livet gemütligt og værd at leve.
Altsaa Χstd.Christendommen begynder  saaledes: Een frelses, maaskee kun Een blandt Millioner, Een i hele Verden. Nu har vi: vi frelses Alle, Alle, næsten Hunde og Katte med – og dette er den samme Lære som i det nye Testamente, er Χstd.ChristendomTestamente.









D














Vi frelses Alle.




Dette er da atter Gavtyvesproget, at man anpriser at antage dette som Tegn paa Ydmyghed, sand christelig Kjerlighed, ædel Msklighed o: s: v:og saa videre
Sagen er, Sætningen er MsketsMenneskets egen Opfindelse, opfundet for at blive fri for Anstrengelsen: at blive  salig i Modsætning til Andre. Men hykkelsk vil man saa tillige æres for Ydmyghed sand ædel Msklighed o: s: v:og saa videre. O, Du Gavtyv, skulde man troe, at Du blev skabt i Guds Billede.













Hvad er Sandhed?





I Protestantismen, især i Danmark ligger Svaret nær nok: SandhedenSandhed er enten Løgn og Gavtyvestreger eller velmeent Bedrag.
Der gives jo 1000 eedfæstede og haandfæstede Lærere (Fæstere kunde man kalde dem dog saaledes at de ikke give Penge men faae Penge) i hvadS Sandhed er.
Med ΧstusChristus kom Sandheden til Verden – sandt. Men hvad om det ogsaa var sandt: med ΧstusChristus forlod Sandheden igjen Verden.
Dog dette vil jeg ikke videre urgere. Men i ethvert Tilfælde det at Sandhed kom til Verden, det var i en  vis Forstand hvad Løgnen og Gavtyvestregerne og de velmeente Bedrag blot ventede paa. Man kunde synes at Løgnen maatte være af lige modsatmodsatte Mening, af Alt gyse meest for, at Sandheden kom til Verden. Ganske vist,vist. i første Øieblik; men, sigersagd Løgnen, giv blot lidt Tid, og det er mig det Fordeelagtigste af Alt, at Sandheden har været til.
Deraf, at Sandheden har været til tog saa Løgnen og Gavtyvestregerne Anledning (og Alt skal jo have en Anledning) til ret at komme i Gang.
Ogsaa i Hedenskab var der Løgn og Gavtyvestreger nok;nok. men der var dog en Uro derover en Angest, MskeneMenneskene hvilede ikke ret i det. Men i ΧsthedenChristenheden anderledes, her fandt MskeneMenneskene fuldkommen Hvile, Hvile for deres Sjele, rolige trygge tillidsfulde hvilede de i Løgnen og Gavtyvestreger hvor skulde det være Løgn og Gavtyvestreger – Sandheden har jo været til i Verden.




a

Fæstnere kunde man maaskee ogsaa kalde dem, forsaavidt de gjøre Løgnen fast – men desto værre ikke i den Forstand, hvori man taler ordsprogligt om at slaae en Løgn fast.











Klosteret



gik altsaa ud; istedetfor Klosterets ufornuftige Gudsdyrkelse traadte saa den sande christelige Gudsdyrkelse, thi vithi,, vi Protestanter, vi flygte ikke feigt ud af Livet, hvad jo ΧstusChristus heller ikke gjorde, nei vi blive – lige som ΧstusChristus! – i Verden – – – fortabte i aldeles profan Verdslighed, værre end Hedenskabet.
Store, sande christelige Fremskridt. Sandheden er: Verdsligheden seirede saa complet, at den end ikke engang vilde længere finde sig i, at Klosterets Tilværelse dog mindede om det Christeliges Ueensartethed.
Vi blive – ligesom ΧstusChristus! – i  Verden. O, ypperlige Løgne-Motiv for løgnagtige, hykkelske Rhetorer! Er store Bedrivter Motiv for Talere i Almdl.Almindelighed: denne Tvetydighed, denne Falsknen det er for hykkelske Rhetorer.












Christelig Betragtning.




Saaledes skulde der holdes igjen paa Χstd.Christendommen og paa hvad ΧstdChristendom er, at naar fEfor Exempel en Konge eller en Millionair vil være ΧstenChristen, da er Forkynderen saa langt fra at blive kisteglad derover, at han tværtimod seer yderst betænkeligt derpaa af Frygt for det uhyre Sandsebedrag, som her saa let følger med.
Men saaledes er længst Χstd.Christendommen forkyndt, i Sandsebedrag, men triumpherendea, naar en Konge blev ΧstenChristen, eller en Millionair,  man glædede sig over Kongens Magt til at skaffe Χstd.Christendommen Indgang og Millionairens Penge.
Christeligt er det langt mere ublandet og høi Glæde, naar en Tjenestekarl, et fattigt Msk.Menneske bliver ΧstenChristen, thi her kan intet Sandsebedrag afstedkommes.



a




Anm
Anmærkning



Man mener maaskee det er en Gjenvei for yderligere at faae Χstd.Christendommen udbredt, ak, det er kun altfor let den Afvei, der under Navn af ΧstdsChristendommens Udbredelse afskaffer Χstd.Christendommen, hvor Udbredelse bliver eenstydigt med Forkyndelse, ligesom naar En forøger det Viin-Forraad han eier ved at spæde det med Vand  og saa maaskee faaer et uendeligt større Antal Flasker af – Viin og Vand, og tilsidst et talløst Antal Flasker af – Vand.













Anstrengelse




Ideen fordrer, og endnu bestemtere ΧstdChristendommen, at Du skal udtrykke det Ubetingede, stræbe i Retning deraf.
Og saa er man .... nei, saaledes vil jeg ikke tale utaalmodigt, ikke sige: og saa er man anbragt i Verden, hvor Alt er Middelmaadighed. Nei, nei, det er just derfor (for at kunne komme til at udtrykke det Ubetingede; hvor uendelig conseqvent!) at man er anbragt i Verden hvor Alt er Middelmaadighed; thi i en saadan Verden  vil Du komme til at lide for Din Stræben i Retning af det Ubetingede – og just denne Liden derfor hører med til en sand ubetinget Stræben.
Men sandt er det, Alt er Middelmaadighed. Der er den skikkelige Middelmaadighed, disse Tusinder og Tusinder – og de ere endda det Bedste. Saa er der Slynglerne, den fornemme Misundelse, som benytter sig af disse Tusinderstusinders Middelmaadighed eller af, at de ikke kunne fatte Andet end Middelmaadighed. Ja, jeg har oplevet at man endog benytter sig af at MskeneMenneskene ikke kunne forstaae Andet end Middelmaadighed, til at gjælde for min sande Tilhænger, medens man fører min Sag tilbage i Middelmaadighed.
Det er Anstrengende! O, som Den, der er vant til at spille høit, høit, høit; og som Den, der er vant til at kæmpe med skarpe Vaaben: som han maatte  finde det qvalfuldt at skulle leve i enet By, et Land, hvor der spilledes lidenskabeligt om Pebernødder, og manoeuvredes lidenskabeligt med løst Krudt: saaledes er dette Liv qvalfuldt; og som disse kunne længes bort fra slig Jammerlighed, saaledes kan man længes bort, længes efter Samfundet med de Herlige, der ogsaa spillede høit medens de levede, for hvem just Livets Betydning var at gjøre den høist mulige Indsats.












Ogsaa det Gavtyvagtige.




Hos Folk der eier Noget eller ere blevne til Noget i Verden finder man ofte eller vel endog oftest enend Tilbøilighed til at være lidt religieus; de tale gjerne om at troe paa et Forsyn, om Styrelse; de ere paa dette Forsyns og denne Styrelses Vegne  Forfægtere af denne skjønne opløftende Forestilling om at det er den bedste Verden vi leve i o: s: v:og saa videre
Charmant! Men hvis Du lidt nærmere analyserede denne Fromhed, vilde Du maaskee snarere gyse for den Art Grusomhed og Egoisme.
Naar man nemlig eier Noget eller er blevet til Noget i Verden, vil man gjerne have Nydelsen af dette Jordiske raffineret ved at man henfører det til Gud, bliver sig selv vigtig ved at være Gjenstand for Styrelsens maaskee endog særdeles Omsorg. Aha!
Dernæst er man maaskee tilbøilig til at indbilde sig, at det for den vedvarende Besiddelses Skyld af disse jordiske Goder, var ønskeligt, at der var et Forsyn, en Styrelse – Garantien som man maaskee mener. Aha!
Fremdeles, smigrer det En at indbilde sig, at det Noget man har opnaaet i Verden, vel endog er Styrelsens Løn, fordi man viist og fromt har benyttet Livet. Aha!
Endeligen hjælper denne Tro – hvor besynderligt det end kan synes – maaskee En til at sikkre sig mod Indtrykket af de Lidende de Ulykkelige, de idelige Paamindelser om dette Livs Jammer. SaaDeels har man jo altid det at byde de Lidende, at man henviser dem til Styrelsen – og det beroliger En selv saa herligt til at nyde Livet i Yppighed. Bliver den Lidende utaalmodig – saa gaaer man maaskee et Skridt videre, og forklarer, at hans Lidelser ere selvforskyldte, ere Straf – – thi der er en Styrelse, et Forsyn, der uddeler Løn til de Gode (charmant)Gode, og Straf til de Onde. Endeligen har man vel endog i denne Styrelses Tilværelse et Forsvar for, at man ikke gjør mere for de Lidende end man gjør; thi man frygter for at gribe forstyrrende ind i Styrelsens Hensigter med hver Enkelt.









Denne Tanke: providentia  specialissima er ΧstdsChristendommens. Det er ved Hjælpd af denne Tanke man raffinerer.
I det nye Testamente staaer dog Sagen anderledes. Det er den Christne, der antages at være Gjenstand for denne providentia sp. Men ved en Christen forstaaes i det nye T:Testamente En, som frivilligt har brudt med alt hvad der hedder LykkeV i denne Verden, styrtet sig i alle Lidelser et Offer og offret – og han forjættes saa at være Gjenstand for en særlig Omsorg, saa at ikke et Haar krummes paa hans Hoved uden Guds Villie.
Men her som overalt, behandler man Χstd.Christendommen saa vilkaarligt som muligt. Man plukker af, hvad der synes at kunne tiltale Nydelsessygen, man kasterog saa kaster man bort hvad der ikke behager – og saa laver man en gavtyveagtig Religieusitet, der skal være Χstd.Christendom



















Guds Redskaber.




Just fordi det er, om jeg saa tør sige, Guds Lidenskab ret at vise Msk.Menneskene deres Intethed, just derfor vælger han altid sine Redskaber beregnede derpaa, men just derfor er det igjen saa uhyre anstrengende for det, i en vis Forstand, stakkels Msk.Menneske, der skal være Redskabet.
Til at gjøre Ende paa en i høieste Forfinelse culminerende Verdens-Dannelse bruges  enet simpel Mand af Folket – det, om jeg saa tør sige, det mætter Guds Lidenskab, almægtigt at bruge et Sandskorn til at rive en Verden om; just deri ligger det Guddommeliges Lidenskab: det meest afgjorte Had til Alt hvad der endog blot paa mindste Maade ligner mskligmenneskelig Sandsynlighed og Beregning. O, men derfor er det ogsaa saa frygteligt  anstrengende at være Redskabet.
Guds Lidenskab ligger i det Absurde, der hvor dette Tegn sees, der er Gud med, der er det som hørte man hans Stemme, i en vis Forstand forfærdeligere end i Tordenen thi det Absurdes Afstand er større; der er det som hørte man hans Stemme til MskeneMenneskene: seer I, I Slyngler, seer I her er jeg med, seer I det Absurde! En eenfoldigEt eenfoldigt Mand af Folket, der Intet Intet Intet Intet har lært – til at omstøde en Verdens Dannelse: mærkerseer I det ikke I Slyngler, at jeg er med, jeg den Almægtige, seer I ikke det Absurde! Et spædlemmet, spinkelt, sygeligt stakkels Msk.Menneske, saa fiint bygget  næsten som et Barn, en saadan Skikkelse, som ethvertenhver Dyre-Msk. næsten finder latterligt qua Msk.Menneske – han bruges til Anstrengelser, som Giganter vilde segne under: mærker I det ikke I Slyngler, at jeg er med, jeg den Almægtige; seer I ikke det Absurde. Et enkelteenligt Msk.Menneske, Du gode Gud, hvad er dog et enkelt MskMenneske lige overfor Tallet, og dog bruges et enkelt MskMenneske, kun et enkelt Msk.Menneske til at sprænge Tallet, Millioner: mærker I det ikke, I Slyngler, at jeg er med, jeg den Almægtige; seer I ikke det Absurde!
Men, som sagt, derfor er det saa frygteligt anstrengende for det, i en vis Forstand, stakkels MskMenneske, der skal være Redskabet.



















Et Mistænkeligt.




Hvoraf kan det vel komme, at medens den hellige Skrift egl.egentlig intet bestemt Forbud indeholder mod Selvmord, medens betydelige Charakteer-Philosopher tillade ja anprise det, medens saavidt mig bekjendt ingen hedensk Religion forbyder det – hvoraf kan det saa komme, at i Handel og Vandel mellem MskeneMenneskene indbyrdes tales der idelig og idelig om at Selvmord er Feighed.
Jeg forklarer mig atter dette af at det mskligemenneskelige Sprog er et Tyvesprog, hvor det man siger betyder noget Andet. Derom er vel neppe nogen Tvivl, at det just er Feighed der afholder en stor Mængde MskerMennesker fra Selvmord; dette udtrykkes saa i Tyvesproget: det er feigt at aflive sig selv. Maaskee ligger det ogsaa i, at Msket griber efter enhver Smule Opreisning – saa trøster han sig med, at han viser Mod ved at leve – thi at aflive sig selv er Feighed.












Det Dæmoniske.




Den der har Gehør for det Dæmoniskes Replik, vil ofte have erfaret, at det med den forholder sig saaledes, at det Sande er tilstede i den, saasnart den vendes om.
En dæmonisk qvindelig eller mandlig Selvraadighed raaber: Eet kan jeg ikke taale, at Nogen hersker over mig. Forstaae det omvendt, og Du har Loven for hans Helbredelse, Det han behøver, det han ikke blot kan taale men just trænger til er En, der hersker over ham.
Dette ligger vistnok i, at det Dæmoniske selv veed, idetmindste i en Art clairvoianceclayrvoiance, hvilket Lægemidlet er; men som Dæmonisk elsker han sin Sygdom er bange  for Lægemidlet, og derfor raaber han paa at just det (Lægemidlet) er det eneste han ikke kan taale, det vilde være yderst fordærveligt for mig.












Ideen – det at offres.




Aldrig er der kommet end det mindste Idee ind i Verden uden Offer.
De kunstneriske Efterligninger af eller Omsyninger af hvad der ideelt er givet, de kunne gjøre Lykke og bringe jordiske Fordele.
Jo mindre Idee (primitivt) jo mindre bliver man Offer, men desto nærmere ved at vinde det Timelige.
At tjene Idee er at pines at martres – anderledes kan Idee ikke bringes  ud af den Synthese som MsketMennesket er, da han jo er i een Forstand Dyre-Msk.
Men det saaledes at martres, og det saaledes at offres er dog atter Udtrykket for Guds Kjerlighed til dette Individ. Og et Frivillighedens Moment maa der dog ogsaa bestandigt være i ham, ellers er det ikke den rette Elasticitet, og Ideens Udpresning blev en blot Natur-Proces, ikke en Hengivelsens tillige, en Indvilligelse.tillige.




a

Enhver ny Lidelse er beregnet paa at pine en ny Side af Ideen ud.














MskMenneske-Slægten.




Som i enhver anden Dyre-Slægt der kun er Exemplarer ikke Individer, ɔ:det vil sige hver Enkelt Exemplar og Slægt: saaledes er der ogsaa en anden Forskjel mellem  MskMenneske-Slægten og enhver Dyreslægt, at i denne sidste Forholdet mellem Exemplarerne aldrig er dette, at der gives Exemplarer, hvis Bestemmelse er at offres paa de Andre.
Dette er kun Tilfælde i MskMenneske-Slægten.
Og disse Offere, som offres paa de Andre, ere en heel Qvalitet forskjellige fra de almdl. MskerMennesker (nogen Analogie hertil findes heller ikke i nogen Dyre-Slægt, at det ene Exemplar skulde være en Qvalitet forskjelligt fra andre), ere de egl.egentlig Aands-Msker. Dog gaaer det ikke saaledes til, at disse Aands-Msk.Mennesker begynde med i Stolthed at føle deres Qvalitets-Forskjel, nei, Slægten forskyder dem paa een eller anden Maade, og just saaledes lidende hjælpes de til ret at opdage deres Udmærkethed.



















Om mig selv.




O, Qval at tænke tilbage paa, hvad jeg leed, da jeg i Ungdommens Dage maatte forstaae, Du er ueensartet med det at være MskMenneske –Msk, ak, tungsindigt som jeg forstod det, langt, langt under det at være Msk.Menneske Ja, mit halve Liv havde jeg givet om jeg kunde være blevet som de Andre, ja, det heleheel Liv for blot et halvt Aar at være som andre.
Saa vaagnede der en Aandens Kraft i mig – og jeg begyndte at forstaae mig selv anderledes.
Da skete det at jeg blev en Gjenstand for de Dyre-MskersMenneskers bestialske Behandling, de Dyre-MskerMennesker, blandt hvilke jeg lever, og hvem jeg altid har elsket og elsker: det hjalp, de tvang mig til at forstaae mig selv tilgavns.
Og nu er det som sagde Styrelsen mildt bebreidende til mig: Du lidet Troende, med Din Ungdoms Sukken og Sørgen – Din Ueensartethed var Din Udmærkethed, Dit Fortrin. Men det maatte smerteligt skjules for Dig, ellers var Du blevet hovmodig. Nu er Dudu mere modnet – og desudent er end tungere Lidelser nu Dit Daglige, saa kan Du vel taale at forstaae, hvad MskeneMenneskene tvang Dig til at forstaaeforstaae, ved at forskyde Dig.












Apostelen Peder.




Man taler nedsættende om hans Fornegtelse og saa ophøiende om hans senere Liv.
Men der er Eet man ikke tilstrækkeligt paaagter: at et Blik var ham nok. Blandt Millioner fandtes neppe Een  til, hvem under de Omstændigheder et Blik var nok. Saaledes som Msk.Menneskene nu ere havde de formdl.formodentlig hver især priist sig selv høist lyksalig i stor Selvtilfredshed ved klogt at have ladet Mesteren i Stikken, og forsaavidt han havde hæftet sit Blik paa dem, havde vel hver selvtilfreds tænkt som saa: jeg er da klog nok til ikke at lade som mærkede jeg Noget.












Det Overordentlige.




Og dog at være det Overordentlige paa det polemiske Vilkaar, som er det christelig Overordentliges: det er dog i en Forstand saa frygteligt, næsten dræbende. Ikke blot at det er den største mulige næsten overmsklige An13. Journalen NB30, s. [180], slutningen af optegnelsen NB30:93 med en erindring om Poul Martin Møller14. Journalen NB30, s. 181, NB30:94. H.P. Barfod har ud for optegnelsens begyndelse noteret »NB? / Findes tidligere«strengelse, men dette Modsætnings-Forhold til de Andre, og i den Grad Modsætning: det er som dræbende for al blot mskligmenneskelig Sympathie.
See derfor har jeg dog bestandigt – Sympathie er min Lidenskab – ønsket kun at udvise det Overordentlige.
Jeg mindes et Ord af den døende Poul Møller, som han oftere sagde til mig medens han levedejeg, og som han, hvis jeg ikke mindes feil (foruden det Ord: siig dendett lille K. at han passer paa ikke at anlægge for stor en Studie-Plan, thi det har skadet mig meget) paalagde Sibbern at han skulde sige mig gjentagent: De er saa gjennempolemiseret saa det er ganske forskrækkeligt.
O, skjøndt saa gjennempolemiseret og selv i Ungdommen: Χstd.Christendommen er mig dog næsten for polemisk.










a

Om P. M. døende paalagde Sibbern atd sige mig dette Ord (De er saa gjennempolemiseret o: s: v:og saa videre) kan jeg ikke bestemt mindes, og er jeg næsten tilbøilig til at betvivle det. Det andet Ord husker jeg derimod meget godt, at han paalagdeefter S.s S. at sige mig, da S. sidste Gang talte med ham før hans Død. Og hvad det første Ord angaaer (De er saa gjennempolemiseret) da var det hans stadigerestadige Udtryk medens han levede, og S. har ogsaa efter ham flere Gange brugt det mod mig.














Om mig selv.




Spæd, spinkel og svag, næsten i enhver Henseende legemligt negtet Betingelserne for ogsaa at kunne gjælde for et heelt Msk.Menneske sammenlignet med Andre; tungsindig, sjelesyg, paa mangfoldig Maade dybt og inderligt forulykket: blev der saa givet mig Eet: en eminent Klogskab, formdlformedelst. at jeg dog ikke skulde være ganske værgeløs.
Allerede som Dreng var jeg mig min Klogskab bevidst, og at det var min Magt lige over for disse langt stærkere Kamerater.









Det der skal arbeides mod, var just Klogskab. Formdl.Formedelst er det derfor, at jeg, der her har Forretningen, blev udrustet med en uhyre Klogskab.
Ak, men denne min Magt, har jeg i en vis Forstand ikke selvisk havt stor Glæde af. Thi denne min Magt blev der saa religieust lagt Beslag paa, at jeg ved idealere Lidenskaber og ved at blive opmærksom paa, hvad  Christd.Christendom er, saae at Loven for det Religieuse er at handle mod Klogskab.
Forsaavidt er jeg dog værgeløs, afmægtig, thi denne min Magt bruges ikke til at vinde hvad Klogskab ellers vinder.
Men netop derfor kan jeg ogsaa være Officianten paa det Religieuses Gebeet. Jeg har langt langt mere Klogskab, langt langt mere Intrigue end den klogeste og intriguanteste  Mand,Mand; jeg har levet samtidigen med og kjendt – ak, men i en vis Forstand har jeg alt Dette til at gjøre mig selv, mskligmenneskelig talt, ulykkelig, mit Liv besværligt, møisomt, forbittret.
Dog hvad jeg skalk, det kan jeg ogsaa, jeg kan spærre, standse; der lever intet intet saa kløgtigt Hoved, at han skulde kunne udfinde en Form af Klogskab, som ikke mit Politie-Blik strax seer, og som ikke min Klogskab kanstrax faae gjort aabenbar som GavtyvestregGavtyvestreeg.
Derfor var det, jeg saai dybt  var en Plage for den afdøde Biskop, som unegteligt i endelig Forstand og selvisk var meget klog, han kunde nemlig ikke blive klog paa min Klogskab, thi at jeg var klog faldt det ham aldrig ind at negte, men den Brug jeg gjorde af min Klogskab var ham ubegribelig. Sagen var jeg kjendte Loven for hans Klogskab, han forstod ikke Loven for min.
Alene dette er forresten nok til at gjøre det begribeligt, at jeg maa leve i den fuldkomneste Eensomhed, thi om jeg end fik Nogen til at forstaae mig i min Klogskab, jeg fik Ingen til at forstaae mig i den Brug jeg gjør af den. Enhver der befatter sig med at forstaae mig og mit Liv, forklarer mig strax en Potens tilbage, mærker ikke at alle mit Livs Collisioner ligge en Potens høiere end ellers Menneskenes, ere frivilligt frembragte af mig selv ved religieust at handle mod Klogskab ved religieust at modarbeide mig  selv. Forsaavidt er det for mig just den allerstørste Qval om Nogen vilde paatage sig at trøste mig – thi han forstaaer slet ikke hvorom Talen er. Der er en Verdens Forskjel mellem disse Tvende: En, hvemderom det mod hans Villie hænder at blive udgriint og En, der selv frivilligt forlangerforanle det af Dem, som forgudede ham; En, der trods al Anstrengelse ikke bliver til Noget i Verden og En, der systematisk forhindrer sig selv i at blive til Noget o: s: v:og saa videre. Og værre end alt Vrøvlet og Piattet og Spektaklet og Mishandlingen langt værre er dog den Qval, at trøstes af En, som aldeles ikke forstaaer Pointen i Ens Liv, især naar denne Pointe er i den Grad qvalificerende, at den gjør, at en saadan mskligmenneskelig Existeren kun sees yderst sjelden. Jeg var en Samtid overlegen efter en Maalestok som sjeldent et Msk.Menneske  Frivilligt udsatte jeg mig selv for Mishandlingen – og efterat saa denne har varet en 8 Aar, saa mener man mig vel saaledes svækket, at hiint egl. Qvalificerende nu kunde være glemt, og jeg staae paa lige Vilkaar med dette idelig og idelig Seete: En, der forgjeves søger at gjøre Lykke i Verden. Nei, jammerlige usle Kjøbstad, nei det kan dog ikke lykkes, i den Henseende har jeg, i Sandhedens Interesse, passet paa, at faae de forskjellige Egoismer i Samtiden sat saaledes sammen, at Sandheden nok skal komme for en Dag, uden at jeg dog just faaer Profit deraf,deraf. hvad jeg jo heller ikke begjerer. Men vist er det, det skal min Rapport lyde paa: det Usleste af Alt er dog Middelmaadighed, den dybeste Fortabelse er dog Middelmaadighed, o, alle Forbrydelser  ere langt at foretrække for denne selvtilfredse, smilende, glade, lyksalige Demoralisation: Middelmaadighed.












Martyriets Lidenskab.




Naar En kan udholde denne Udsondring at være, ganske uden nogen Mellembestemmelses Lindring og uden nogetnogen Sandsebedrags Svaling, en Enkelt; ene i den uendelige Verden og den uendelige Verden af MskerMennesker – men blandt en MillionMillioner vilde vel de 999,999 gaae fra Forstanden inden de naaede at udholde denne Udsondring – ene lige over for Gud: da vil det at elske Gud og det at være elsket af Gud vise sig for ham saaledes saligt at han for Salighed maa sige: o, min Gud, nu har jeg kun eet Ønske, een Bøn, een Begjering, een Lidenskab, at jeg maatte komme til at lide, blive hadet, forfulgt, bespottet, bespyttet, ihjelslaget.« Thi hvis dette, at Gud elsker mig, skulde udtrykkes ved, at jeg fik sandseligt ønskelige Dage, ved at faae Jordensjordens Goder, hvis det skulde blive ligefrem kjendeligt: pfui, pfuiP, det vilde være mig en Væmmelse, jeg vilde døe for Blussel, det vilde være mig en Modbydelighed som unaturlig Vellyst, ækle mig som feedden Fisk med Sirup.
SeeD, dette er Martyriets Lidenskab.
Her seer jeg atter et Udtryk fra det Paradoxes Sphære: en Salighed som vil kjendes paa at blive ulykkelig (det Positive kjendeligt paa det Negative).
Og saaledes forholder det sig. Martyriets Lidenskab er naturligviis paa ingen Maade en Følge af MskMenneske-Had, ei heller er det en Følge af Bekymring for et Regnskab betræffende at have fulgt Jesum efter. Det Sidste hører vistnok med, og er en Gjennemgangs Skole, inden det Stadium naaes som er Martyriets Lidenskab.
O, i frygteligste Spændinger og Lidelser, som oftest just naar det har været allerbittrest for mig: da bliver een eller anden saadan Tanke mig klar, og lønner mig ubeskriveligt for det Overstandne.
Det tegner jeg saa op – og saa, naar jeg saa engang er død, saa skal Docenter (disse U-Msker!) til at benytte det, docere det ogdet. tjene Penge derved, avle Børn derpaa!



















Det at elske Gud.




Ingen har, christeligt,har elsket Gud som ikke tilstrækkeligt har haft baade det smertelige og det væmmelige Indtryk af at MskeneMenneskene ere bestialske. I ligefrem Flugt med det at elske Msk.Menneskene lader Gud sig ikke, christeligt, elske; der er et Modsætnings Forhold.
Dette maa dog forstaaes med Forsigtighed. Der melder sig, om jeg saa tør sige, i hver Generation et maaskee ikke lille Antal MskerMennesker, der indbildsk og hovmodigt vil foragte MskeneMenneskene og elske Gud: nei, tak, saaledes er det ikke at forstaae.
Nei Sagen har et andet Sammenhæng. Begyndelsen er just: dybt sympathetisk, uegennyttigt, i sand Kjerlighed  at have elsket MskeneMenneskene.
Ak, hvis det saa ikke var saaledes, som det kun altfor vist er, at MskeneMenneskene ere Asener, saa hans Kjerlighed just derfor lønnes med bestialsk Behandling – hvis det ikke var saaledes, saa kunde jeg fristes til at antage, at det vilde gaae saaledes til. Gud i Himlene vilde blive opmærksom paa et saadant Msk.Menneske just paa Grund af hans Kjerlighed til MskeneMenneskene, han vilde, som det hedder om den rige Yngling i Evangeliet, fatte Kjerlighed til ham. Og saa vilde Gud sige til sig selv: dette Msk.Menneske kunde jeg ønske skulde elske mig, han behager mig. SaaN bliver der intet Andet for, jeg maa lade hans Forhold til MskeneMenneskene forbittres ham derved at de lønne ham med bestialsk Behandling; thi i ligefrem Samklang med det at elske Msk.Menneskene kan jeg ikke elskes.
See, saaledes er det at forstaae med det smerteligebest og væmmelige Indtryk af det Bestialske ved MskeneMenneskene. Det betyder derfor heller ikke, at han ophører at elske dem. Nei, men Modsætnings Forholdet er for negativt at gjøre Guds-Forholdet kjendeligt.
Saaledes lader det sig heller ikke gjøre, christeligt at elske Gud og at være lykkelig i denne Verden. Nei ΧstdsChristendommens Gud er i Modsætning til denne Verden, altsaa kan Den der christeligt elsker Gud, ikke være lykkelig i denne Verden.




















Ideen.




Idee kan ikun være i denne Timelighedens og Sandselighedens og som Χstd.Christendommen lærer i denne Syndighedens Verden kun være i Lidelse.
Kun een Gang har Ideen været ubetinget, i ΧstusChristus; hans Liv var derfor ogsaa ubetinget absolut Lidelse.












Qvinden.




I Bibelen er det Qvinden (Eva) der forfører Manden.
Som Gjengjeld eller til Vederlag er maaskee, hvad der er faktisk, at qvindelig Elskov ingenlunde forholder sig med Forkjerlighed til den Tanke, at den elskede Mand skulde være et Indbegreb af Dyd og Fuldkommenhed. Tværtimod, der er ikke en eneste ung Pige, uden at just dette ikke vilde være hendes Elskov ukjert, at den Elskede havde været lidt faret vild, men at det saa blev Betydningen af hans Forhold til hende: at hun frelserfrelste ham. (dette er i Modsætning til Bibelen: hun forfører ham). Ja hun er dog en elskelig Egoist, Qvinden; men uskyldigt, hun veed ikke selv af det. Men egoistisk er dog den Tanke, at ønske at den Elskede havde faret vild for ved sin Elskov at frelse ham.
Forresten negtes ikke at det er saa som hun ønsker, at ofte en Mand frelses fra tidligere UdskeielserV ved en Qvindes Elskov og ved at elske en Qvinde.
Men desuagtet faaer dog Bibelen i anden og høiere Forstand Ret, christeligt faaer den Ret. Thi maaskee frelser  hun een og anden Mand fra Udskeielser og gjør ham til en skikkelig Mand, men hun fordærver alle Mænd, som blive gifte, ved at endelig- og middelmaadiggjøre dem.
Naar en Yngling eller ung Mand farer vild i Lidenskaber: da ere der tvende Magter opmærksomme paa ham for at frelse ham: en elskende Qvinde – og Gud i Himlen. Frelses han ved det Første, saa bliver han dog endeliggjort. Frelses han derimod ikke ved en Qvindes Elskov, kommer han ikke her i Havn – men frelses dog, altsaa af Gud: saa bliver det en betydelig Existents.




a

En lignende Venden op og ned paa Bibelen er det, at det i Livet altid hedder at Manden forfører Qvinden. Men det er dog nok heller ikke saa, men snarere et Udtryk for Qvindens List, at hun forfører saa listigt, at den skikkelige Fyr Manden altid faaer Udseende af at forføre.













Et Brud –Brud, en Brud




Forføreren siger paa sin dæmoniske Viis: en Brud og et Brud svare mandligt og qvindeligt til hinanden.
I en ganske anden Betydning, siger Χstd.Christendommen, naar man betragter dens SprogbrugSprogbrud at den Troende er en Brud, ΧstusChristus Brudgommen: et Brud og en Brud ɔ:det vil sige for at blive Brud, maa Du bryde med Verden og Alt og Dig selv. Altsaa ikke: en Brud og et Brud, men: et Brud og en Brud.












Den prædikatløse Væren.




Jehovah siger: jeg er den som jeg er; jeg er. Dette er den høieste Væren.
Men saaledes at være er os MskerMennesker meget for høit, meget for alvorligt. Derfor maa vi see at blive Noget; at være Noget er lettere.
Gavtyveagtigt som saa alt MskligtAlt mskligt  er, udtrykke vi saa dette saaledes: Alvoren er at være Noget.
Deet dobbeltkors fleste MskerMennesker, eller vel næsten ethvert Msk.Menneske vilde døe af Angest for sig selv, naar hans Væren skulde være – en Tautologie; de ere mere angest for saaledes at være, og for sig selv, end for det at see sig selv. Saa formildes det for dem. Det Lindrende er,er: fEfor Exempel: jeg er Cancelliraad, R af DRidder af Dannebrog, Medlem af Remontecomission, BorgerrepræsentantBorgerræpresententant, Directeur i Clubben. I dybere Forstand er egl.egentlig alt Dette: Adspredelse. Men, som sagt, MsketMsker er maaskee ikke istand til at bærelære den sande Alvor. Det som jeg ivrer imod er blot dette Løgnagtige, at man saa gjør Adspredelse til Alvoren. Og dog maaskee har jeg ogsaa her Uret; thi MskeneMenneskene i Almdl.Almindelighed ville vel ikke engang kunde holde det ud, naar de ikke fik Lov at leve i dendenne Indbildning,Indbildning: at dette er Alvoren; de ville vel døe af Angest for Livet og for dem selv, hvis de endog blot skulde forstaae, at deres Alvor  er Adspredelse, uden at man dog vilde berøve dem denne Adspredelse.
Men vist er det alle disse mange Prædikater er egl.egentlig Adspredelser, Distractioner, der forhindre et Msk.Menneske det dybeste Indtryk af det at være. Og hvor uendelig langt nu MskhedenMenneskeheden er fjernet fra at kunne bære det egl.egentlig Indtryk af Alvor sees bedst deraf, at man endog har gjort denne Prædikaternes Væren til – Χstd.Christendom I den Grad kunne MskeneMenneskene nutildags ikke bære LivetsΧst Alvor, at de endog maa have Lovlov til at indbilde sig at Adspredelsen er – Χstd.Christendom










Min Gud, min Gud hvi haver Du forladt mig.









Dette Ord er betegnende, at Forbilledet ikke ligger i: Stoicisme, stoisk  Selvtilfredsstillelse, men at han maa og vil holde længere ud, end til der hvor Stoikeren springer fra (Selvmordet), fordithi han vil blot have Indtrykket af sig selv, og naar han ikke længere kan faae det, foretrækker at aflive, tilintetgjøre, om muligt, sit Selv.
Dette Ord er trøsteligtogsaa for Efterfølgerne. Thi hvor var der vel en Martyr, uden at han i de qvalfuldeste Øieblikke eller i et svagt Øieblik har været paa Nippet til at tabe Forestillingen om sig selv, som var han forladt af Gud. Men saa synes jo hans Liv at være uendelig Fortvivlelse: for dette Liv er han tabt, har selv gjort sig det til en Qval – og en bedre Verden, ja, deter maatte jo synes ham en end større Qval, at skulle leve en heelet heelt Evighed og der have det Indtryk, forfølges af dendet Erindring, at han tabte Forestillingen om sig selv.
See derfor trøster Forbilledet, ved at udvise, at dette hører med.
Ien skillestreg en vis Forstand maa man vel sige, at det at føle sig forladt af Gud, hører med for ret at udtømme det MskligeMenneskelige lige over for Gud, at Martyren da ikke er en mskligmenneskelig Selvtilfredshed.
Menet dobbeltkors hører det saaledes med, saa er der jo intet Nedtrykkende i at maatte mindes, at man ogsaa har udholdt denne mskligemenneskelige Lidelse, at føle sig forladt af Gud, at tabe Forestillingen om sig selv; thi just det at have lidt dette Sidste giver En atter igjen i høieste Grad Forestillingen om sig selv.



















Det er en rar Verden.




Tænk en Straffe-Anstalt; alle Fangerne samlede – og der træder saa en Mand frem, tiltaler dem og siger: mine høistærede Herrer, jeg udbeder mig denne agtværdige Forsamlings villige Opmærksomhed og skaansomme Bedømmelse o: s: v:og saa videre: ikke sandt, saa vilde alle Fangerne stikke i at lee, de vilde ansee ham for en gal Mand, som kalder dem en agtværdig Forsamling.
Det Latterlige ligger ganske simpelt i den Modsigelse: Tugthuusfanger – denne agtværdige Forsamling.
Af dette Latterlige ville de saa lee, og de vilde have deres Morskab af denne  Talertaler; Andet vilde ikke falde dem ind.
OgMen hvorfor vilde der ikke falde dem Andet ind? Fordi de jo som Tugthusfanger er omgivne af en langt, langt talrigere Omverden, der har Magt til at udtrykke: I ere Tyveknegte o: s: v:og saa videre
Men tænk nu denne Forsamling af Tugthusfanger som en Verden for sig selv, hvor der altsaa ikke var en Verden uden om, som tvang dem ind i den Sandhed, at de ere Tyveknegte – tænk denne Forsamling af Tugthusfanger som en Verden for sig selv: troer Du saa ogsaa, at de ville Alle stikke i at lee, naar En traadte frem tiltalte dem og sagde: denne agtværdige Forsamling? Nei, paa ingen Maade. Tværtimod de ville forstaae: vi er jo Verden, vi har jo altsaa Magt til at tvinge igjennem, at vi ere rare, agtværdige, dydzirede MskerMennesker; hvorledes skulde det falde os ind at lee af, at En kalder os agtværdige? Nei,  det er just hvad vi fordre, at gjøre det er at vise at man er en alvorlig og selv en agtværdig Mand, at tale anderledes er latterligt er Galskab.
Saaledes med Verden. Dersom denne Verden var omgivet af en anden Verden, var en lille Verden i en Verden, der langt overmægtigt tvang os ind i Sandheden af hvad vi ere, Slyngler: saa ville vi Alle lee, hver Gang der traadte en Mand frem og tiltalte os: denne agtværdige Forsamling o: s: v:og saa videre Men denne Verden er selv det Overmægtige, see derfor er det, at vi da ikke ere gale og lee, nei, vi har det jo i vor Magt at sætte det igjennem,  at vi er en rar Verden.













»De Andre.«




At det at være som de Andre er Udtrykket for MsketsMenneskets Fornedrelse, Degradation til Exemplar, Tal – det veed man meget godt. Men da denne Tilværelses Form er den mageligste og fordeelagtigste, saa sminker man den hykkelsk op til at være det sande sædelige Alvor.
Men at man veed at det ikke er saa, det sees alene deraf, af den grændseløst aarvaagne Misundelse, som styrter sig over Enhver, der er forskjellig fra de Andre. Dersom man nu virkelig ansaae det at være som de Andre for det Fortrinlige, saa var det jo umuligt at misunde En, at han ikke er som de Andre; man misunder jo dog kun Fortrin, Goder. Var man da aandeligt lige saa sikker paa, at det ikke at være som de Andre, var lige saalidet et Gode som sandseligt det at være pukkelrygget, saa vilde man heller ikke misunde nogen det.
Men, som sagt, man veed godt selv, hvor ussel det er at være »som de Andre.« Man vilde i en vis Forstand gjerne selv afryste Slave-Lænken – men da man ikke har hverken Kraft eller Mod dertil: saa skal det ogsaa være vist, at det at være som de Andre er den sande Alvor, det Herlige, Ædle o: s: v:og saa videre












Phantasien




er hvad Styrelsen bruger for at fange  MskeneMenneskene ind i Virkeligheden, i Tilværelsen, for at faae dem langt nok ud, eller ind, eller ned i Tilværelsen. Og naar saa Phantasien har hjulpet dem saa langt ud, som de skal – saa begynder egentligen Virkeligheden.
Johannes v. Müller siger at der er to store Magter, hvorom Alt dreier sig: die Ideen und die Frauen. Dette er ganske rigtigt, og hænger sammen med hvad jeg her taler om Phantasiens Betydning: Qvinder eller Ideer er det som lokker MskeneMenneskene ud i Tilværelsen. Naturligviis er der den store Forskjel, at blandt Tusinde, som render efter et Skjørt, er der ikke altid Een, hvem IdeerIdeen bevæge.
Hvad mig angaaer, da har det været saa vanskeligt at faae mig ud, at der mod mig paa en ganske  ualmindelig Maade er brugt en Pige som Mellembestemmelse for at faae mig ud i Idee Interesse.












Afstands-Maal.




Dette kan vel omtrent anseesbetragtes som en christelig Betragtning, der er udenunder Tilsætning af mskligmenneskelig Piat, Vrøvl, Gavtyvestreger:
Et Msk.Menneske fødes i Synd, kommer ved en Forbrydelse ind i denne Verden, hans Tilværelse er en Forbrydelse – Forplantelsen er Syndefaldet.
Naar det er ved en Forbrydelse en Synd, saa er det vel heller ikke vanskeligt at gjette, hvor det saae er man kommer hen ved Fødselen – man kommer ind i en Straffe-Anstalt, denne Verden er en Straffe-Anstalta.
Og Straffen er – som altid  Syndens Maade er Straffens Maade – ja Straffen er: at være til. Da at være til ved Forplantelse er det som mishager Gud er Straffen just den: vær saa artig, Du skal nok blive kjed af den Fornøielse; Du skal blive saa leed og træt af dette Liv, at Du takker Din Gud for engang ved Døden at slippe ud af det.
Døden er da forsaavidt, christeligt, ikke Straf, tværtimod den er Guds Forbarmelse over disse ulykkelige Skabninger, atve den ender denne Tilværelse. Noget Andet er, at den som smertelig Catastrophe kan ansees som hørende med til Straffen, den Straf, som Barnet lider til Straf for Forældrenes Skyld.
– – Maal nu med dette Afstanden fra hvad vi  kalder ΧstdChristendom: dette hedenske reent  Sandseliges, hvor Slægtens Forplantelse skal agere Livets Alvor, hvor det er den største Velgjerning at skjenke et Barn Livet o: s: v:og saa videre o: s: v:og saa videre.



a
AnmAnmærkning Naturligviis er Msket af al Magt interesseret i, at benegte dette; og ham beskjeftiger meest af Alt: at det er en rar Verden vi leve i, og at nyde Livet, hvad som oftest kun lykkes maadeligt nok, og forsaavidt det synes at lykkes har Guds Mishag – thi Gud vil være forstaaet.











Denne Verden er en Straffe-Anstalt.









Under dette Billede forstaaer man, christeligt, bedst denne Tilværelse.
Og her en ny Side. Hvilken er Tilstanden i en Straffe-AnstaltStraffe-AnstalteSam? Den er en bestandig Sammensværgelse; som man taler om at boe paa en Vulkan, saaledes ligger der i enhver Straffe-Anstalt dybest nede: en Sammensværgelse. Muligt den aldrig kom til Udbrud, den  er der dog alligevel.
Og saaledes er,er h christeligt, hele denne Tilværelse en Sammensværgelse mod Gud, en uhyre Gavtyvestreg i Retning af at forfalske Begreberne saaledes, at vi faae noget ganske Andet ud deraf end Gud tænkerGud, sig, saa vi faae ud at det er en yderst rar Verden, item at Nydelse er den sande Gudsdyrkelse og Livets Bestemmelse, ja, at dette er den sande Χstd.Christendom












Selvmordet.




Just fordi, christeligt, denne Tilværelse er en Strafs-Lidelse, ogfremdeles fordi Χstd.Christendommen saa igjen just forjætter naar den sidste Lidelse, Dødens er udholdt en salig, en evig salig Tilværelse: just derfor mishager  det Gud om Nogen selvraadigt bryder ud af denne Tilværelse.
At denne Tilværelse skulde være et stort Gode, og at Selvmordet derfor skulde være at dadle, fordi det er Utaknemlighed: er naturligviis Løgn og Sludder, Gavtyvestreger, som Straffe-Anstalten har opfundet for at bestyrke hinanden i at det er en rar Verden.
Nei, men just fordi denne Tilværelse er Lidelse, og just fordi der saa venter en evig Salighed, hvis man taalmodigt holder ud, just derfor er Selvmordet Styrelsen imod.
Det er hermed som naar Børnene Jule-Aften maa vente i det mørke Værelse – just fordi Forældrene veed, hvor meget der er anvendt for at gjøre Glæden stor, og at Tiden bruges til den Ende, just derfor mishager her Utaalmodighed.













Fremtiden.




Det vil koste frygtelige Kampe, naar Χstd.Christendommen igjen skal anbringes.
Thi Χstd.Christendommen forholder sig ikke blot til det Msklige saaledes, at den er Det, som ikke opkom i noget MskesMenneskes Hjerte, altsaa det Fremmede. Nei, den er med det Guddommeliges frygtelige Skarpsynethed som beregnet paa efter den rædsomste Maalestok at opirre og forbittre Msket – hvis han ikke kan ydmyge sig; thi Χstd.Christendommen er Guds Souverainitet.
O, og ΧsthedenChristenheden som er forvænt ved dette Nonsens, at de Χstnes Gud det er saadan en skikkelig Nittengryn, en God-Mand, især en Ven af Fruentimmer-Jav og Børne-Avling!



















»Blaserethed«




Forunderligt og mistænkeligt nok, der raabes i vor Tid saa meget mod Blaserethed.
Men see Dig vel for, Skriget kommer egl.egentlig fra den nydelsessyge verdslige Epicuræisme,Epicuræisme. der da vilde erklære Χstd.Christendommen først og fremmest for den rædsomste Blaserethed.
Sagen er Epicuræismen mærker, at det kniber for den, at der er en Opløsning,Opløsning i som truer at forstyrre hele Skidtet – saa raaber den paa Blaserethed. Og vistnok, der er meget, som kun er Blaserethed, men det kan tillige være Crisen for Χstd.Christendommen, en Gjennemgang.




















Christend.
Christendom

eenlig Stand.










Ifølge Χstd.Christendommen er Verden en Syndens Verden, Følgen af et Syndefald.
Χstd.Christendommen er Frelsen men er tillige saaledes Standsningen, vil standse hele den Fortsættelse, som er i Retning af denne Verdens Vedbliven.
See derfor holder Χstd.Christendommen paa eenlig Stand. Det er det charakteristiske Udtryk for at den ΧstneChristne forholder sig standsende til denne Verden; og derfor bruger jo ogsaa det nye Testamente bestandigt saadanne Ord omsom de den Christne, som betegne det Standsende: at være Salt, at offres o: s: v:og saa videre.
Dog ikke længe varede det, før Ægteskabet var i fuld Gang blandt de ΧstneChristne – og her begynder  det saa, dette Forvirrende, at man frembringer det bag sig som man foran sig bekæmperbekj. Med Ægteskabet indtager strax den Christne et andet Forhold til denne Verden end det at være en Fremmed, Udlænding, Salt, offres, at virke standsende.
Vil Nogen sige, at han gifter sig for at avle Børn og for ved ret fra Barn at opdrage dem i Χstd.Christendom at skaffe Gud sande ΧstneChristne, da vil jeg svare: Sludder; Sagen er Du føler Lyst til at avle Børn. Men hvad det angaaer med paa den Maade at skaffe sande ΧstneChristne, da er dette vist, at hvis det overhovedet for noget Msk.Menneske er gjort næsten umuligt at blive ΧstenChristen, da for Den, som fra Barn er opdraget i ΧstdChristendom, der er Intet Χstd.Christendommen mere imod end at den  paa den Maade anticiperes og derved bliver til Sludder.










Til Orientation i de christelige Problemer.









Saasnart man gjør det Spørgsmaal om et MskesMenneskes evige Salighed commensurabelt for Afgjørelse i Tiden ved et Forhold til et i Tiden indtraadt Historisk, fremkommer strax den Rædsel, som er Sympathiens Qval: at der saa jo blive talløse Millioner, som ikke blive evigt salige.
Mener man saa, at hvad de utallige Millioner angaaer, som have levet før dette Historiske, item de utallige Millioner angaaer, som leve efter men i fuldkommen Uvidenhed om dette Historiskes Tilværelse, antager man, at disse kunde dog vel ikke af den Grund blive evig fortabte – antager man dette, og finder sympathetisk Lindring heri, saa bliver Sagen dog den piinlige i Forhold til de Millioner, som have levet efter, eller for hver Enkelt i Forhold til de Utallige, som leve samtidigt med ham, og for hvem hiint Historiske er forkyndt, men som det ikke gjør afgjørende Indtryk paa.
I samme Grad som man punktligere og punktligere bestemmer Saligheds-Vilkaaret, i samme Grad bliver der bestandigt kun Færre om hvem man altsaa tør troe, at de blive salige. Men for Sympathien er det en Qval, at blive salig i Modsætning til Andre.
Saa har jeg forstaaet det saaledes: Saligheds-Vilkaaret er for hver Enkelt, for hvert eneste enkelt Msk.Menneske, det Forskjellige. Der gives en almindelig Forkyndelse af ΧstdChristendommen,  men Saligheds-Vilkaaret betræffende maa hver Enkelt som Enkelt forholde sig til Gud.
Dette er unegteligt sympathetisk Lindrende; hvad der for mig er saaledes uendeligt afgjørende, at for mig hænger Salighedens Vilkaar sammen dermed, derom forstaaer jeg saa, at det kun er saaledes for mig, at Saligheds-Vilkaaret paa anden Maade er for hver anden EnkeltA.
Dog dette sympathetisk Lindrende (som gjør, at jeg tør anstrenge mig uden at ængstes af Hensynet til Andre) har igjen noget Veemodigt. Heri ligger nemlig at det ene Msk.Menneske slet ikke kan hjælpe det andet, ikke kan i dybere Forstand berolige ham eller selv finde Beroligelse  hos en Anden.
At det er saaledes, maa jeg antage. Men hvorledes forstaaer jeg det? Jeg forstaaer det som et Fremskridt og som en Straf, en Dom over ΧsthedenChristenheden.
Hvad var det MskeneMenneskene vilde?ville? De vilde afkaste al Auctoritet. Godt! See her er Straffen; og som altid Syndens Maade Straffens Maade. I skulle blive frie! Og naar Du saa, maaskee fortvivlende ligger paa Dødsleiet og Du vilde give Alt for at der var et MskMenneske, som havde Auctoritet til at berolige: nei, min Ven, nu er det for  silde, Du vilde ikke have Auctoritet – og derfor er der heller ingen.
Saaledes er det en Straf, men tillige hvad man let seer et Fremskridt: MskhedenMenneskeheden er fra nu af indsat i sin Ret, hver Enkelt er maalbar for det Høieste.
Og denne Formel, om jeg saa tør sige, vil fra nu af blive staaende: paa een Gang Dommen over ΧsthedenChristenheden og Fremskridtet.
AnmAnmærkning Hermed kan sammenholdes Slutningen af min »litteraire Anmeldelse.« af »tode  TidsaldereTil«.













Augustins Naadevalg.




Den Tanke at et Mskes evige  Salighed skal afgjøres ved en Stræben i Tiden, i dette Liv, er saaledes overmenneskelig tung, at den maa dræbe et Msk.Menneske vissere end det umiddelbare Solstik. Det er umuligt med den Vægt endog blot at kunne komme til at begynde. Thi i samme Øieblik man vilde begynde, er jo allerede et Øieblik spildt – ak, og et eneste Øieblik er nok til Salighedens Afgjørelse, altsaa her til dens Fortabelse.
Jeg forstaaer nu Augustinus saaledes, at han just for at undgaae denne Vanskelighed, hittede paa det om Naadevalget; thi saa afgjøres jo den evige Salighed ikke i Forhold til en Stræben.
Luther forstod Sagen saaledes: intet Msk.Menneske kan udholde den Angest, at hans Stræben skal være afgjørende for en evig Salighed  eller evig Fortabelse. Nei, nei, siger Luther, dette kan kun føre til Fortvivlelse eller til Formastelse. Og derfor (læg Mærke dertil!) derfor (thi L. forandrer aabenbart det nye Testamentes Χstd.Christendom, i Kraft af at MskhedenMenneskehedenMskhedens ellers maatte fortvivle) derfor er det heller ikke saa. Du frelses af Naade; berolige Dig, Du er frelst af Naade – og see saa at stræbe saa godt Du kan.
Saaledes vendte Luther Sagen. Jeg vil nu her ikke tale om den Gavtyvestreg, som det i en senere Protestantisme blev til. Nei, jeg vil blive staaende ved det Lutherske. Min Indvending er: L. burde have gjort det kjendeligt, at han slog af paa Χstd.Christendommen Fremdeles burde han have  gjort det kjendeligt, at Det i Kraft af hvilket han bestandig argumenterer egl.egentlig er det Msklige: ellers maae vi fortvivle. Men stricte taget har dette Argument intetstedshjemme, naar Spørgsmaalet er, hvad forstaaer det nye T.Testamente ved ΧstdChristendom; og stricte taget viser det, at det kunde falde L. ind at argumentere i Kraft heraf, det viser at Χstd.Christendommen dog ikke var ham det ubetingede Souveraine; men at, under Antagelse af at »ellers maa et MskMenneske fortvivle«, maa ogsaa dette Souveraine give efter. Men bestandigt kommer jeg tilbage paa dette, at L. skulde have gjort det sande Sammenhæng kjendeligt. Det er efter mine Begreber slet ikke oprørske  Undersaatter, der, naar det redeligt er saa at de ikke kan svare Afgifterne, da ligefrem sige til Monarken: vi kan ikke svare Afgifterne. Hvad de derimod ikke have Lov til er at forfalske Afgiftens Størrelse, gjøre den i al Stilhed mindre end den er –er, og saa ærligt udrede den.
O, hvad ΧsthedenChristenheden har behøvet for idetmindste 1500 Aar siden er mskligmenneskelig Frimodighed, der redeligt vil gjøre Tilstaaelse om sig selv men ikke forandre en Tøddel i ΧstdChristendommen – o, at den ikke var til, hvor havde Alt seet ganske anderledes ud.




a

Og istedenfor denne mskligemenneskelige Frimodighed fik man denne sørgelige pusilanime ogsaa listige og underfundige Bibelfortolkning, der piner og plager Skriften for at finde nogle Steder, af hvilke man forpiint kan faae det ud man ønsker.













Jødedom – ΧstdomChristendom





I Jødedommen er Gud i en vis Forstand ikke saa haard som i ΧstdChristendommen, han er ikke bestemmet som Aand – derfor bliver det kun til »Prøvelse« ɔ:det vil sige det varer nogle Aar, og saa kommer det Ønskede ja mere end det Ønskede.
I Χstd.Christendommen er Gud AandAn – og derfor saa uhyre haard – – af Kjerlighed; thi han kræver Aand af Msket.Mennesket
Forresten er her et Paradox ligesom naar Pascal siger, at Gud i Aabenbaringen er blevet dunklere end han var før, den aabenbarede Gud ubegribeligere end den ikke aabenbarede: saaledes her: Kjerlighedens Gud haardere end Lovens Gud.
Men ForskjellenForholdet mellem Jødedom og Χstd.Christendom ligger i deti, forskjellige Forhold til Evighed. I Jødedommen er Timelighed egl.egentlig uden Evighed; i Χstd.Christendommen er Alt lagt an paa Evigheden – derfor hele dette Liv Lidelse, derfor ingen Hjælp i dette Liv, ikke Seiren i dette Liv.
Men Den der fra Barn er opdraget i ΧstdChristendom, ham er det som umuligt at Gud kan være saa haard som han er i ΧstdChristendommen, han »Kjerlighedens Gud« man kjender saa godt fra Barn af; og derfor er det for Den, som er fra Barn opdraget i Χstd.Christendom som umuligt at blive mere end Jøde.
Saa haard som Gud er mod Apostlene fEfor ExempelApostlene,, hvis Liv er idel Lidelse og saa Martyr-Døden, saa haard er Gud i det gamle Testamente aldrig mod sine Elskede. Det varer nogle Aar,  eller han hjælper dem paa en anden Maade underhaanden. Men i Χstd.Christendommen gaaer det for Alvor løs paa at maatte hungre, tørste, lide alt muligt Ondt, saa Forfølgelse, endelig henretteshenrettet som Forbrydere – – og under alt Dette er Gud Kjerlighedens Gud. Naar i det gamle Testamente Daniel af Fromhed ikke vil spise Herre-Retter, saa sørger Gud for at han trives lige saa godt af det han faaer at spise; naar i det gamle Testamente Propheten er i Nød, saa finder Gud altid Udvei – – men hvad Apostelen angaaer, da forudsiges blot: Den, som skjenker ham med et Bæger-VandBægervand med delestreg ved linjeskift for min Skyld, skal  faae Prophets Løn. Altsaa der tales ikke om en uventet Hjælp der skal bringe ham det yderstden yderste Fornødne, nei, Gud lader ham aldeles istikken, indtil at omkomme af Sult og TørstKjerlighedens Gud lader ham tørste, tørste, hvis det behøves tørste ihjel – – saa strengt kan det gaae til. Og dog er det Kjerlighedens Gud, ja, og hvad mere er, det er af Kjerlighed. Thi Alt,alt, Alt reflecterer sig her paa Evigheden. Og jo qvalfuldere Timelighed, jo saligere Evighed.
Ak, jeg gyser, naar jeg betænker Sligt! Jeg mærker kun altfor vel, hvorledes jeg er forkluddret ved at være fra Barn af opdragen i Χstd.Christendom Hvilken Afstand fra vor Tilværen til en Apostels. Gud er Kjerlighed. Betænk, det blev forkyndt af  Den, som blandt Alle har lidt meest i Verden, af Verdens Frelser! Gud er Kjerlighed, det blev saa forkyndt af Apostlene, hvis Liv var Lidelse fra Begyndelse til Enden, som aldrig de Frommes under Loven – og dog var det derom Apostlerne talte tidlig og sildig, at de havde et Evangelium at forkynde, et Evangelium, ikke Lovens.
Nægt saa, om Du kan, at Χstd.Christendommen er paradox.










Et Billede paa vor Tids ΧstdChristendom, især i Protestantismen, især i Danmark.









Tænk et Land, hvor det  var almindeligt at kunne svømme – men ved at svømme forstodforstaaer man, at tage Kork eller Blærer under Armene, og saa gjøre Svømme-Bevægelserne; dette kaldte man at svømme – og nu beskjeftigede det i høi Grad, hvem, der, som det heed, kunde svømme bedst, gjøre de smukkeste Bevægelser o: s: v:og saa videre – – – hvis der til et saadant Land kom en Svømmer, vilde han ikke sige: de svømme slet ikke; den hele Forskjel mellem hvem der gjør de smukkeste Bevægelser o: s: v:og saa videre er aldeles Nonsens, thi Ingen af dem svømmer.
Saaledes naar Χstd.Christendommen heelt og holdent overalt i et Land forkyndes af Embedsmænd, hvis Levebrød og Carriere det er – naar saa der Antagelsen er, at ΧstdChristendommen er til, og det Opmærksomheden fæstes paa, er hvo der er størst Rhetor o: d:og deslige – er saa det ikke Nonsens, da Χstd.Christendommen slet ikke er til.
















Verden er som man tager den:
en rar Verden – en skide Verden









Dette Ord eller Ordsprog »Verden er som man tager den« indeholder mere end det maaskee selv tænker paa, indeholder en christelig Sandhed, saa det maaskee er det eneste Ordsprog af den Natur, thi ellers er Forholdet mellem Ordsprog og Χstd.Christendommen dette: følg Ordsproget, og det vil gaae Dig vel i Verden efter al Sandsynlighed, men Du gjør ved at følge Ordsproget lige det Modsatte af hvad Χstd.Christendom er.
»Det er en rar Verden.« Det vil sige: buk og skrab for Verden, udtryk paa enhver Maade, at det er en rar Verden – saa er det ogsaa en rar Verden ɔ:det vil sige saa vil det gaae Dig som det gjerne gaaer slige feige, usle, hykkelske, charakteerløse Pialte i denne Verden ɔ:det vil sige det vil gaae Dig vel,  Du vil gjøre Lykke o: s: v:og saa videre
Nu kommer Χstd.Christendommen og siger: det er en skide Verden. Χstd.Christendommen støder an. Vilde Nogen sige til ΧstdChristendommen »menΧstd: men hvoraf veed Du, at det er en skide Verden« saa vilde vel Χstd.Christendommen svare »prøv det selv, siig til Verden, at det er en skide Verden, og Du skal see den er det.«
Men saa kunde man indvende: er  dadet saa ikke paa en Maade Χstd.Christendommen Skyld i, at den bliver en skide Verden, forsaavidt det just er denne Dom over Verden, som foranlediger, at det bliver aabenbart, at det er en skide Verden; hvorimod det jo ellers vel vilde gaae med Verden som med andre Slyngler, der ere ganske maneerlige, naar man bukker og skraber for dem, men som ret blive hvad de i Grunden ere,  naar man siger dem, hvad de i Grunden ere.« Hertil maa svares, at det er i Kraft af sin Politie-Viden at Χstd.Christendommen veed, hvorledes det henger sammen med Verden, og det er i Egenskab af Politie at den siger det – for at faae Sandheden gjort aabenbar.
Man seer forresten her, hvortil det fører naar Χstd.Christendommen ikke betjenes i Charakteer, naar man hykkelsk omklæder sin Feighed med dette sentimentale Sludder, at det er rare MskMennesker til hvem man henvender sig o: s: v:og saa videre. Naar man nemlig gjør det, altsaa udtrykker: det er en rar Verden, naar man paa den Maade forkynder ΧstdChristendommen (forresten aldeles meningsløst, thi Χstd.Christendommen er just: det er en skide Verden, og dette forkyndes saaledes  Du Verden, til hvem jeg taler, Du er en rar Verden) saa gaaer det en sandsynligviis vel i denne Verden, men til Gjengjeld gaaer Χstd.Christendommen ud. Saasnart Forkynderen udtrykker, at denV Verden, han taler til, eren en rar Verden, saa har Verden seiret, seiret over Χstd.Christendommen
Men MskeneMenneskene blive i ond Forstand kløgtigere og kløgtigere, saaledes ogsaa kløgtigere i, selv om saa skulde være, at forkynde objektivt det Objektive »at det er en skide Verden, at forkynde det saaledes, at man smigrer den Verden, den Forsamling til hvilken man taler.










a

Imidlertid er dette Ordsprog dog alligevel ikke anderledes end andre Ordsprog, thi dets Mening er aabenbar: behandel Verden som en rar Verden.











Exempel paa hvad jeg kalder det Criminelle.









Det med Goldschmidt af Mynster, hvis det ikke snarere blot var et indædt Drillerie mod mig, kunde tjene til Exempel paa det Criminelle, eller paa det som gjør Sagen til en ganske anden end naar man blot intellectuelt har med Hildethed at gjøre.
M. kunde som redelig Mand maaskee have været i Forstaaelse med »Indøvelse i Χstd.Christendom« Eller han kunde som redelig Mand i høi Grad have misbilliget den, og gjort Alt for at modarbeide den. Men det Criminelle ligger i, at gjøre Noget som kun kunde tjene til at forvirre, at reise, hvad han selv maatte erkjende derfor, Usandhedens Magter mod mig, Pøbelen og Raaheden.










Skikkelige MskerMennesker – Kjød og Blod









»Man skal behandle ethvert Msk.Menneske som et skikkeligt Msk.Menneske« Ach ja, dog indtil det Punkt hvor Kjød og Blod kommer med i Spillet, thi hers skal man ikke troe en Eneste; som Leporello siger: Troskab varer kun til Døden, saaledes kunde man sige: man skal troe ethvert MskMenneske – indtil Kjød og Blod.
Men saasnart Kjød og Blod kommer med, skal man ikke troe ham, eller ansee ham for eten skikkeligt Msk.Menneske thi Kjød og Blod er ikke det Skikkelige.
Derfor kan man antage,  at enhver sandere Erkjendelse, som vel at mærke ikke forholder sig til Kjød og Blod, faaer man MskeneMenneskene temmeligt villigt til at indgaae. Men Alt hvad der betræffer Kjød og Blod bliver strax criminelt, her vil Msket ikke forstaae, og al Tale om hans Skikkelighed er Sludder og blot ny Gavtyvestreg af Kjød og Blod.












Kjød og Blod.




I Forhold til den Sandhed, der forholder sig til Kjød og Blod, angaaer Kjød og Blod, skal man ikke behandle et eneste MskMenneske, ubetinget ikke et eneste Msk.Menneske som skikkelig, ellers bliver man narret.
Hvad mig selv angaaer, da veed jeg bedst, hvor rigtigt dette er, thi hvis Gud ikke paa en ganske særdeles Maade havde migM i sin Magt, og knækket mig fra tidligste Tid, saa jeg ikke kan komme til at lade mig narre af Kjød og Blod, saa var jeg hvert Øieblik narret.













Et Spørgsmaal.




Naar en Mand som BernhardBerh af Clairvaux eller Pascal, der dog begge vare betydelige Charakterer, lade en saadan Forvirring staae urørt som det at Paven kalder sig PetriΧsti Efterfølger (og paa denne nonsentialske Maade parodierer det om ΧstiChristi Efterfølgelse) saa er det dog et Spørgsmaal, om dette ikke hænger sammen med,  at de have villet skaane sig selv, eller om ikke dem maaskee ubevidst Natur-Instinktet underfundigt har afholdt dem fra at vove, hvad der vel maatte blive Martyrium Blod-Martyrium.












Hvor ironisk.




Den der opløser Græcitetens umiddelbare Skjønhed: Socrates han er: Søn af en – Billedhugger og en Gjordemoder.












Christendommens Corruption




A priori tør jeg paastaae, at denne Corruption staaer uden Analogie  i nogen anden Religions Historie: Corruptionen bestaaer deri, at Christd.Christendommen bliver ved at bestaae efter at man har faaet gjort lige det Modsatte til at være Χstd.Christendom (især i Protestantismen især i Danmark)
Forresten ligger i denne Art Corruption og at den er exclusiv for Χstd.Christendommen et indirecte Respekts-Udtryk for at Χstd.Christendommen er den sande Religion. Man vover ikke at afskaffe den; ei heller spotte Præsterne over den i deres stille Sind medens de foredrage den for Folket – nei, man lister sig til at gjøre den til noget Andet til det Modsatte, stræber af al Magt at bilde sig selv ind at det er ΧstdChristendom – i den Grad har man egl.egentlig Respekt for Χstd.Christendommen




















Christenhedens 1800 Aar.




Hvad om Styrelsens Tanke var: jeg har nu anbragt Χstd.Christendommen – fra nu overlades den til MskeneMenneskene; jeg sender Ingen, som repræsenterer den i gudd.guddommelig Interesse; jeg vilgad dog see, hvorvidt det kan komme med MskeneMenneskene og hvad det kan blive til. Og Gud, der i Kjerlighed uendelig bekymrer sig over en Enkelt og hver Enkelt, han ødsler jo i en anden Forstand majestætisk med Millioner i Tal og Aarhundreder i Tid.
Saaledes lod det sig forklare, at  der i Løbet af disse 1800 Aar, siden Apostlenes Tid, Ingen findes, der egl.egentlig repræsenterer Χstd.Christendommen i Guds Interesse, i Had til det at være Msk.Menneske, i Had til sig selv, og i dette Had elskende Gud, ubetinget tjenende det Ubetingede; hvorimod der jo findes store mskligemenneskelige Redeligheder, men bestandigt i Retning af MskenesMenneskenes Interesse.
Saa lod dettedet sig sætte i Forhold til det Ord af ΧstusChristus: naar jeg kommer igjen, mon jeg skal finde Troen paa Jorden.
Hvad om dette var Styrelsens Tanke: at bruge 1800 Aar til at see an – og saa først naar Maximum af Forvirrethed  vare naaet, saa først gribe ind ved atter at anbringe Individer, der i Guds Vold og Magt udtrykte Χstd.Christendommen i Guds Interesse.












Vore Tiders Charakteerløshed.




Ogsaa dette er en Charakteerløshed, denne nyere Tiders usle Opfindelse at behandle Uenighed i Mening som Galskab.
ForA nemlig at skulle kunne opfatte (som Middelalderen) Menings Uenighed som Forbrydelse Skyld, maa man selv være i Charakteer af at have en Mening. Men det er man ikke. See derfor griber man  feigt til det Middel at faae den Anden erklæret gal. Man hykler saa og priser sig selv, at man ikke er grusom, ikke intolerant, ikke tyrannisk – man lader ham jo ikke slaae ihjel, ih, nei, man er human, aah, ja. Tillige regnerstræber man ogsaa paa i denne Medfart at faae den menige Mand med sig, som,som e just fordi han har saa faae Begreber, er saa tilbøilig til at ansee enhver Ueensartethed for Galskab, den menige Mand, der er netop lige saa villig som til at holde med En, der blev forfulgt, ihjelslagen, er lige saa villig til at være med og antage om En at han er gal.gal. Som de
Middelalderen stod dog langt høiere, den behandlede endog virkelig Gale, psychisk, som Forbrydere.



















Christendommen ligger saa høit oppe,




at det i en vis Forstand vilde være Lindring at turde forstaae alle Lidelserne og Qvalerne som Straf over sine Synder. Thi er det Straf over Ens Synder – nu vel, det har man fortjent, heri er ingen Begrebs-Forskjel mellem det at være Gud og det at være Msk.Menneske Fremdeles er der jo en Mulighed af ja en Vishedvished for at det maa forandres, især og maaskee desto hurtigere, jo taalmodigere man lider Straffen.
Men christeligt er Qvalen Udtrykket for at være elsket af Gud – her kan altsaa ikke være Tanke eller Tale om nogen Forandring, noget Ophør i Tiden. Christeligt er der en Begrebs-Forskjel mellem  det at være Gud og det at være Msk.Menneske Frygtelige Anstrengelse og Skærpelse, som potenserer i een Forstand Qvalerne.












Om mig selv.




Fra meget tidlig Tid har mit Liv været saaledes qvalfuldt, somat det vel sjeldnere findes;  saaledesf har jeg været forskjellig fra det Almindelige. Men fra de qvalfuldt LidendeLidendes ihar AlmindelighedAlmdindelighed har jeg igjen været derved forskjellig, at det aldrig er faldet mig ind, at der for mig skulde være Hjælp at søge eller at finde hos Mennesker, nei, at min Lidelse var – min Distinktion.












Coelibatet.




Da Paven i sin Tid befalede, at den Geistlige skulde være ugift, da var Synspunktet for Χstd.Christendommen allerede længst tabt og en forvirrende Accommodation  eller Gaaen paa Accord med Verden indtraadt. Thi ikke staaer Sagen saaledes: Præsten skal være ugift, nei: den ΧstneChristne skal være ugift; Distinktionen mellem Præst og Læg er uchristelig aber aber ikke bagvendt i Retning af: ergo skal Præsten ogsaa være gift.
For Χstd.Christendommen er denne Verden en syndig Verden, et Barn undfanges i OvertrædelseSy, fødes i Synd. Χstd.Christendommen vil standse, gjøre Fyldest for det Forbigangne, men saa vil den virkelig ikke, at der derpaa skal begyndes paa en Friskfrisk. Som naar En betaler en Andens Gjæld, han da fordrer Eet: at Du da ikke igjen begynder at gjøre Gjeld: saaledes med det at være ugift i Forhold til det at være Christen.
Men i Christenheden vies jo Ægtefolkene, og Vielsen den helliger dette Forhold. Charmant! Saaledes helliger ogsaa Banditen  i Syden det at slaae ihjel ved iforveien at knæle for Alteret.
Ved Vielsen hellige Ægtefolkene deres Beslutning. Fortræffeligt. Ved Foden af det Alter, hvor Verdens Frelser hænger paa sit Kors, han som ved sin Død gjorde Fyldest for Slægtens Synd, Arvesynden, og lærte: følg mig efter, at følge mig efter det er at være Christen: der knæle de Elskende og beslutte – de beslutte, at fortsætte Arvesynden. Eller dersom det havde Sandheddet, at Vielsen helligede Kjøns-Forholdet, saa maatte det jo gjælde om det Barn, der fødes, at det ikke undfanges i Overtrædelse og fødes i Synd.
»Men ΧstusChristus var jo selv tilstede ved et Bryllup«. Uforligneligt! Altsaa han, der holdt saa strengt paa hvad det er at  være Discipel, at han, for at forhindre ham i at indlade sig med Verden,han ikke engang vilde tillade En at begrave sin Fader: han skulde mene, at meddet at være Discipel lod det sig godt forene at gifte sig og avle Børn, det er efter den størst mulige Maalestok at komme dybt ind i det med denne Tilværelse – og det bevises deraf, at han var tilstede ved et Bryllup. Saa beviser man vel ogsaa at det er sand Χstd.Christendom at gjøre Gjestebud det beviser man deraf, at ΧstusChristus var tilstede ved et Gjestebud; eller vel endog at det at være Christen er at være en Bedrager – thi ΧstusChristus omgikkes jo Toldere og Syndere.
»Men Apostelen tillader dog at gifte sig.« Ja – han tillader det, Du seer altsaa, at han er uendelig langt fra den Betragtning af Ægteskabet, som nu florerer især i Protestantismen især i Danmark. Han tillader det; og hvis Du vil være ærlig, da vil Du ikke kunne negte, at der er en vis Uvillie i Apostelen idet han gjør det, han vilde hellere ikke give efter, han siger: det er bedre at gifte sig end at lide  Brynde ɔ:det vil sigeBrynde. naar galt skal være, nu vel, saa hellere Ægteskabet end at lide Brynde.
Men vi ere lyksalige i denne Gudsdyrkelse som bestaaer i at avle Børn. Man kommer derfor heller ikke beskæmmet til Døbefondet med de Spæde, at Daaben om muligt maatte gjøre godt for hvad Forældrene forbrød, nei, med indbildsk Selvtilfredshed producerer man Børnene,  man føler sig endog, hvis man erha saa heldig at producere Tvillinger, man mener at have været Gud til Behag ved at have avlet et Barn – – og det er det nye Testamentes ΧstdChristendom!
Overhovedet er Opfattelsen af Slægtens Forplantelse afgjørende for enhver Religion. Enten er denne Verden dog i Grunden en rar Verden, og det er Gud særdeles velbehageligt, at dens Væren fortsættes, eller – og dette er det nye T:sTestamentes ΧstdChristendom – denne Verdens Tilværen og Væren er Gud i høieste Grad imod; just for at standse er Χstd.Christendommen blevet anbragt, og derfor ogsaa strax Forplantelsen spærret af.
DeDen eneste tilforladeligere Opfattelser af hvad ΧstdChristendom er, er deels (hovedsaglig) ΧstiChristi og Apostlenes Forkyndelse, deels det samtidige Jødedoms og Hedenskabs Dom. Men denne lyder eensstemmigt paa: ΧstdChristendommen er MskMenneske-Had. Og saaledes er det ogsaa i det nye T:. ΧstusChristus udtrykker ved sit Liv: det at elske Gud er at hade MskeneMenneskene. Hvorledes at hade MskeneMenneskene – han som var idel MskMenneske-Kjerlighed. Ja ganske vist, han forstod fra Første af og fastholdt til det Sidste at han var offret paa MskeneMenneskene, og derfor var han idel Kjerlighed i Forhold til Alt hvad der er Lidende, Forladt, Forskudt o: s: v:og saa videre, dog ikke i Betydning af ved Penge, Magt o: s: v:og saa videre ɔ:det vil sige paa jordisk at hjælpe dem. Men den Art MskMenneske-Kjerlighed – og det er det vi Msk.Mennesker kalde MskMenneske-Kjerlighed – som bestaaer i at  hjælpe Msk.Menneskene til at komme til at nyde dette Liv den var han ganske fremmed for, han vidste kun altfor vel at Χstd.Christendommen gjør MskeneMenneskene ulykkelige for dette Liv thi det at elske Gud er at ville lide.
Saa kan man forstaae hans bekymrede Tale til Apostlene, at de da ikke maatte forarges paa ham, ligeledes kan man forstaae, at det maatte skee, hvad han forudsagde dem, hvorledes de ville blive mishandlede, forbandede, forfulgte, ihjelslagne – thi sandeligen at skulle udtrykke, at det at elske Gud er at hade MskeneMenneskene eller at elske dem saaledes som den mskligemenneskelige Egoisme aldeles ikke bryder sig om at blive elsket, at det maa  lønnes saaledes som det blev lønnet, er let at forstaae.
Men denne uhyre Løgn: ΧsthedenChristenheden har under Titlen: at elske MskeneMenneskene, faaet Χstd.Christendommen aldeles vendt om; og Sandheden af vor Maade at leve paa er egl.egentlig den: vi elske os selv og – hade Gud. Det er det man nu tildags kalder Χstd.Christendom Naturligviis vogter man sig vel for at sige det,det; man regner vel endogsaa paa tilsidst at kunde bilde Gud ind, at det er Christendom.













Den Christne.




At blive ved Forholdet til Gud, ved at have indladt sig med Gud, saa Elendigelendig og jammerfuldt Lidende  i denne Verden, at man kunde være et Ordsprog blandt Millioner – og saa dog med Troens salige Forvisning at kunne saligt fastholde: Gud er uendelig, uendelig, uendelig Kjerlighed: det er at være Christen!
Vil man saa negte, hvad jeg paastaaer, at Χstd.Christendommen slet ikke er til; eller vil man finde mit Forslag ubilligt, at man dog idetmindste skulde tilstaae, at man ikke er det!












Methoden maa forandres.




Dette Ord er et staaende Udtryk hos mine Pseudonymer – og forunderligt nok, det passer ogsaa ganske paa min hele Tilværelses Betydning, der er egl.egentlig Intet,  jeg har rørt ved, uden at der skjult staaer derved i Forhold til det Givne: Methoden maa forandres. Og hvad er min Betydning i Forhold til Χstd.Christendommen med eet Ord, hvad Andet end: Methoden maa forandres.










Ubetingede Betingelse for at blive ΧstenChristen.









Denne er i ubetinget lydig Taushed og Underkastelse af det nye Testamente at faae at vide, hvad Χstd.Christendom er, – enten dette nu synes os MskerMennesker sødt eller suurt, forfærdeligt eller glædeligt, ønskeligt eller frygteligt o: s: v:og saa videre
Saaledes forholdt man sig engang til Χstd.Christendommen
Men i Tidernes Løb svandt den ubetingede Respekt for Gud. Man vendte saa Forholdet om og bevægede sig ganske simplement i denne Syllogisme: Dette vilde jo være Forfærdeligt, en Rædsel for os MskerMennesker – ergo kan det ikke være det Christelige ɔ:det vil sige Msket afgjør hvad Χstd.Christendom er ɔ:det vil sige Χstd.Christendommen er afskaffet.










At Spørgsmaalet om Christendommen især i Protestantismen, især i D.,  maattemat, christeligt, blive criminelt anlagt.









Tag det Forhold med et Regnestykke!
Hvis det er fEfor Exempel en mathematisk eller astronomisk Beregning – dersom En her regner feil: saa slutter man i Maximum deraf, at han er en daarlig Astronom, Mathematiker; ikke videre; man falder ikke paa at sætte denne hans Regnen-feil i Forbindelse med Andet end det Intellectuelle.
Saasnart det derimod er en Regning betræffende Mit og Dit – hvis der En regner feil, slutter man anderledes. Hvis fEfor Exempel en Forretningsmand i givet Tilfælde af en Pengesag regner saaledes feil – ja, hvis han regner saaledes feil, at han selv faaer for lidt, saa sigter man ikke criminelt paa ham; men hvis han regner saaledes feil, at han faaer for megetMeget: strax sigter man criminelt paa ham, man erkjender her ingen simpel Feiltagelse, Sligt vil man ikke vide af at sige. Og dog kan det jo være muligt, at det er en simpel Feilregning, og til Undskyldning en Slags Undskyldning kunde det tjene, om Forholdet var af den Art, at han selv dog skulde have nogen Fordeel; thi var det et Tilfælde, hvori ikke det Mindste tilkom ham med Rette, saa var jo en Feilregning, ved hvilken han selv  fik nogen Fordeel, ordentligviis aldeles umulig uden culpa.









Christendommen er blandt Andet ogsaa en Mellem-Regning mellem Gud og MskeMenneske betræffende Kjød og Bloda. Protestantismen har regnet eller regner saaledes forkeert, at Kjød og Blod har faaet for meget; og her er slet Intet, der kunde foranledige en saadan Feilregning, thi ifølge det nye T:Testamente skal Kjød og Blod slet Intet have.



a
og herved bliver dette MellemværendeF et Forhold i Retning af Mit og Dit.














Socrates – Christendom




Socrates har Ret: naar en Mand ikke gjør det Rette, er det fordi han ikke forstaaer det; forstod han det, saa gjorde han det – ergo er Synd Uvidenhed.
Christd.Christendommen har Ret: Synd er Skyld. Naar nemlig en Mand ikke gjør det Rette, er det ganske rigtigt fordi han ikke forstaaer det, hvis han forstod det o: s: v:og saa videre. Men, at  han ikke forstaaer det Rette, er fordi han ikke kan forstaae det, og at han ikke kan forstaae det, er fordi han ikke vil forstaae det – see her kommer det.
Og kun ved at behandle Alt criminelt er det at Χstd.Christendommen har magtet Verden, og magtet at holde Justits.












Eensartethed – Ueensartethed




Samtidighed stræber bestandigt nivellerende og tyranniserende at forvandle Alt til Eensartethed, saa Alle blot blive Numerus, Exemplarer.
Historien interesserer sig derimod kun for hvad der har bevaret sig i Ueensartethed i sin Samtid, uden dog derfor uden videre at ansee enhver Ueensartethed med Samtid for det Sande.
Samtidighed mener formdlformedelst. ved at forvandle til Eensartethed at forædle, danne; Sandheden er: den forbruger Individerne, den spilder dem.










a

Naar Individet er blevet ganske eensartet med Samtidighed assimileret, som man sigerSiger i Forhold til Fordøielsen, saa har Tiden ædt ham, han er som tabt, spildt; Tiden, Samtidighed tenderer til at forvandle Alt til Spilde eller til Spildt (ad modum Brindt).


















»Guds Redskaber«



Guds »Redskaber«







See saaledes hænger det sammen med disses qvalfulde Lidelser.
Saasnart Gud vil til ret for Alvor at bruge et Msk.Menneske som sit Redskab, saa spærrer han strax saaledes af for ham, at de andre Msk.Mennesker ikke kunne forstaae, at de forstaae som Stolthed og Hovmod hvad der er Ydmyghed og Qval. Sagen er, kunde de forstaae det som det i Sandhed er, hvor i al Verden skulde de saa falde paa, at mishandle ham, nei saa ville de have Deeltagelse med ham og Beundring for ham og saa – ja saa fik Gud ikke hvad han behøvede, han fik ikke det Msk.Menneske langt nok ud, ud i den Lidelse der er Dobbelt-Lidelse, og  hvor egl.egentlig det Christelige ligger.
Men denne Dobbelt-Lidelse naaes jo derved, at det Gud tvinger det MskMenneske til og fordrer af ham er saaledes den yderste Anstrengelse, at MskeneMenneskene, som ikke see, at det er Gud, som stikker bag ved og cujonerer det MskMenneske, saa han ikke tør Andet, de mene, at hans frygtelige Anstrengethed er Hovmod – ergo banke de løs paa ham.
Og saa naar han er død, saa komme: Professorerne, – – og fremstille og fremstille, leve af hans Lidelser: Vee Dem, vee Eder, at I bygge Propheternes Grave o: s: v:og saa videre












Det Interessante – Alvor.




Intet er saa Interessant, og  efter Intet er det dog lidt udviklede Msk.Menneske saa nysgjerrigt som efter: Lidelser, Lidelsers Hemmelighed – vel at mærke »fremstillet«. Alvoren er: selv at lide.




a

Lidelser og Lidelseshistorier er for den Ældre som Spøgelsehistorier for Barnet – Noget man saa gjerne vilvill høre om, men er bange for.













Det Christelige.




Tag 110 af det Christelige brug det som Ingredients i hvad der er MsketsMenneskets egen Opfindelse – og Du skal erfare (hvad 1000 og 1000 af Løgne-Professorer og Præster have erfaret) at den Art »Christendom« smager MskeneMenneskene saa sødt, saa lifligt, saa ubeskriveligt deiligt, at de ikke veed hvad de skal hitte  paa for til Gjengjeld at kræse op for en saadan Professor eller Præst.Præst;
Tag Χstd.Christendommen heel – og Du skal erfare (hvad I, herlige Martyrer og Sandheds-Vidner have erfaret!) at selv det godmodigste Msk.Menneske bliver som han var rasende, saa rasende forbittret paa denen Art »Χstdom«, at det gaaer paa Liv og Død.
Ak, thi Gud kjender MskMenneskene; og da ifølge det nye T.Testamente at elske Gud er at hade Verden, saa har Gud hensigtsfuldt indrettet Χstd.Christendommen saaledes, at den aldeles lige saa godt oprører det, hvad man blot mskligmenneskelig talt maatte kalde det godmodigste MskMenneske som det trodsigste. Thi Gud vil ingen ligefrem Overgang for noget  MskMenneske til det at være Christen. Msket lever jo ifølge Χstd.Christendommen ikke i en rar Verden som Gud elsker – i saa Fald kunne det at blive ΧstenChristen blive en ligefrem Overgang for den mskligemenneskelige Godmodighed og Godhed. Nei, født i Synd lever hvert MskMenneske, ifølge ΧstdChristendommen, i en syndig Verden som Gud hader, og det at blive ΧstenChristen er derfor intet mindre end en ligefrem Overgang; christeligt er en saakaldet mskligmenneskelig Godmodighed og Godhed akkurat lige saa Skidt som Trods o: D:og Deslige; og det viser sig ogsaa, saasnart ΧstdChristendommen i sin Sandhed bringes i Forhold til denne mskligemenneskelige Godhed og Godmodighed, thi saa bliver den lige saa rasende paa Χstd.ChristendommenΧstd; som Trods o: D:og Deslige
















At være Salt – at være Masse – Evighedens Dom.









Ifølge det nye Testamente er det at være Christen at være Salt; som vi nu leve, især i Protestantismen især i D., er det at være Christen at være Masse eller det at være Masse er at være Christen – den størst mulige Forskjel fra det nye Testamente.
Ei heller kan det være det nye T:sTestamentes Mening, at Apostlene var engang for alle det at være Salt, mere Salt behøvedes der ikke, om saa Verden skulde vedblive i nok saa mange Tusind Aar. Nei, til hver enkelt Slægt, for hvem Χstd.Christendommen forkyndes, henvender Χstd.Christendommen sig til hver Enkelt med det Spørgsmaal vil Du være Christen ɔ:det vil sige vil Du være Salt ɔ:det vil sigeSalt. vil Du offres, vil Du istedetfor at tilhøre den Masse, der, umenneskeligtummeneskeligt vil have Profit af at Andre offres,  vil Du selv være Salt, være Christen.
Men det at man har afskaffet at være Christen i Betydning af at være Salt og gjort det at være Christen til at være Masse (hvorfor jo ogsaa den aldeles uchristelige Sprogbrug er kommet i Brug at tale om christelige Folk, StaterStatter, Lande det Masseagtige)Masseagtige – forholder sig til at man egl.egentlig har afskaffet Evighedens Dom og Regnskab.
Som man lever i Protestantismen antager man, at Naaden gjør Fyldest, dog at man saa lever borgerligt ustraffeligt. Altsaa det er dog som var Saligheden knyttet til en Betingelse, et Vilkaar i Retning af det Existentielle. Man antager maaskee, at aabenbare Syndere fortabes trods deres saakaldte Tro og trods Naaden.  I samme Øieblik man antager dette, kan man ikke standse ved den borgerlige Retfærdighed, thi er der eet Vilkaar, en Betingelse i Retning af det Existentielle, saa er den borgerlige Retfærdighed lige saa lidet tilstrækkelig som aabenbare Synder ere det, vi kan i saa Fald ikke standse førend ved hvad det nye Testamente gjør til Vilkaaret, Betingelsen: Efterfølgelsen Askesen i Retning af Martyriet. Enten gjør Naaden ubetinget Fyldest gjør os alle, alle Salige, ogsaa aabenbare Syndere ja vel endog dem, som slet ikke ere ΧstneChristne – eller vi kan ikke standse førend ved hvad det nye Testamente bestemmer som Betingelsen, Vilkaaret: Forsagelsen, EfterfølgelseEfterføg.
Men det er let at see, at med den hele Betragtningsmaade at det at være Masse er at være Christen er ogsaa altAlt Det om Evighedens Regnskab og Dom væsentligen gaaet ud. Det antages, at vi alle blive salige, det antages, at vi ere Christne fra Fødselen af – og istedetfor denne frygtelige Anstrengelse: at skulle benytte dette Liv til en Evigheds-Afgjørelse, antages Altalt afgjort, og der kan i det Høieste være Tale om, at man til Tak da fører sig nogenlunde skikkeligt op, hvilket da forresten reent jordisk og verdsligt er det Klogeste.
Men som sagt, saasnart der skal være et Vilkaar, en Betingelse i Retning af det Existentielle  afgjørende for Ens evige Salighed, saa har dette med den borgerlige Retfærdighed Intet at betyde; enten maa man latitudinarisk udvide Naaden in absurdum, eller man kommer til at blive ved det Vilkaar, den Betingelse, som det nye T.Testamente afgiver: Efterfølgelsen.
Og her har vi saa igjen den Distinktion: at være Salt og at være Masse. Dette er en Qvalitets Forskjel: at bekjende en Religion, som man baade timeligt og evigt vil have Profit af, og det at bekjende en Religion, som man lider for.
Men saa kommer der den Vanskelighed, at det i Sandhed at være ΧstenChristen bliver saa saaledes ueensartet med det at være  Msk.Menneske at de i Evighed aldrig kunne komme i Forstaaelse med hinanden. Thi at have været MskMenneske i dette Liv paa den Maade, at man har ladet Andre offres paa sig, og at have været Msk.Menneske paa dendet Maade, at man blev offret paa de Andre befæster en evig qvalitativ Forskjel. Det er derfor ogsaa baade til at lee og til at græde over, naar man hører disse reent verdslige Existentser tale om at indgaae til de Christnes Salighed, de betænke ikke, at hvis de ankomme der, vilde de jo komme i Selskab med MskerMennesker, hvis Liv var og er qvalitativt forskjelligt fra deres.



















Den MskligemenneskeligeMsklig Uredelighed




Der klages ofte nok over, at Uredeligheden er stor i Handel og Vandel o: s: v:og saa videre
O, det sørgerlige er, at der i intet Forhold er saa stor Uredelighed som i det allervigtigste betræffende Sjelens Frelse, evig Salighed, Χstd.Christendommen – at her selv den Redeligste dog er noget uredelig. Og hvorfor er han det hvoraf kommer det? Det kommer deraf, at ethvert Msk.Menneske er bange for Evigheden, for denne uhyre Magt, at indlade sig ret for Alvor med den. Og just fordi vi MskerMennesker alle her ere bange, er det et Slags mskligmenneskelig Redelighed mod hinanden indbyrdes, at vi alle her holde sammen i at være uredelige.



















Det »Frivillige«




Det F.Frivillige er dog egl.egentlig den Knude paa det Christelige, hvilken kan holde. Men just fordi man længst har løst den Knude, just derfor er ogsaa det Christelige blevet meningsløst løst paa Traaden.
1) Det F.Frivillige er, hvad Enhver forstaaer, 1000 Gange tungere end Det, hvori man ved Omstændigheder, ved udvortes Magt er, hvor man, uden alt Ansvar, kan bruge hele sin Kraft blot til at bære.
2) Det F.Frivillige udtrykker egl.egentlig dendet sande Frygt og Bæven og Respekt for den gudd. Majestæt – nødtvungennødv Armod fEfor Exempel udtrykker Intet.
3) Det F.Frivillige afgiver Dobbelt-Collisionen, som er alt Christeligts Kjende: at blive hadet, forbandet afskyet, at maatte lide for – at man vil lide. Ingen falder paa at forfølge En fordi han mod sin Villie er i Armod; men Ingen Ingen Ingen bliver saaledes hadet som Den, der frivilligt forsager Det, hvori MskeneMenneskene naturligt have deres Liv.
4) Kun Den, der er mærket af det Fr.Frivillige, kun ham kan, christeligt, betroes en Comando. Den der nødtvungen er i Armod i Lidelse o: s: v:og saa videre han er jo langt fra ikke haard nok, staaer ikke fast nok, han udtrykker jo, at hvis han bare kunde slippe, saa vilde  han hellere end gjerne.
Men er det saa ikke rædsomt, rædsomt, rædsomt, at MskeneMenneskene have faaet det Christelige saaledes ned imellem sig, at der gjennem Generationer leves saaledes, at skikkelige, i andre Henseender dygtige MskMennesker, som vel endog udmærke sig blandt Mængden ved deres Christendom, bona fide antage, at det Frivillige er en Barnagtighed, en Umodenhed. Hvad MskhedensMenneskehedens Heroer have krympet sig under som Orme men udholdt, hvad andet Geleed af Udmærkede have fortvivlet over: det antages nu bona fide at være en Barnagtighed, man smiler ad. Christeligt er dette ikke rædsommere end hvis man levede saaledes, at just de skikkelige Folk bona fide antog det at være ærlig for barnagtigt.