Indøvelse i Christendom.Christendom








Af








Anti-Climacus.


ANTI-CLIMACUS














Nr.Nummer I. II. III.








Udgivet



af







S. Kierkegaard.

S. Kierkegaard

















Kjøbenhavn.

Kjøbenhavn







Forlagt af Universitetsboghandler C. A. Reitzel.C. A. Reitzel




Trykt hos Kgl.Kongelig Hofbogtrykker Bianco Luno.Bianco Luno






1850.
1850












Indhold.
Indhold













Nr. I.
Nr.Nummer I







»Kommer hid alle I, som arbeide og ere besværede, jeg vil give Eder Hvile.«




Til Opvækkelse og Inderliggjørelse



3



    






Nr. II.
Nr.Nummer II







»Salig Den, som ikke forarges paa mig.«




En bibelsk Fremstilling og christelig Begrebsbestemmelse.Begrebsbestemmelse






Indhold.
Indhold





Stemning

85



Denne Fremstillings Indhold i et kort Indbegreb

90




A.

Den Forargelses Mulighed, der ikke forholder sig til Christus som Christus (Gud-Mennesket) men til ham som et slet og ret enkelt Menneske, der colliderer med et Bestaaende

94




B.

Den væsentlige Forargelses Mulighed i Retning af Høiheden, at et enkelt Menneske taler eller handler som var han Gud, siger sig selv at være Gud, altsaa i Retning af Bestemmelsen Gud i Sammensætningen Gud-Mennesket

104




C.

Den væsentlige Forargelses Mulighed i Retning af Ringheden, at Den, der udgiver sig for at være Gud, viser  sig at være det ringe, fattige, lidende, tilsidst afmægtige Menneske

113





Tillæg 1



116





Tillæg 2



116



»Forargelsens« det er den væsentlige Forargelses Tankebestemmelser

133




§ 1.

Gud-Mennesket er et »Tegn«



134




§ 2.

Tjenerens Skikkelse er Ukjendeligheden (Incognito'et)



138




§ 3.

Den ligefremme Meddelelses Umulighed



143




§ 4.

Den ligefremme Meddelelses Umulighed er i Christo Lidelsernes Hemmelighed



147




§ 5.

Forargelsens Mulighed er at nægte den ligefremme Meddelelse



150




§ 6.

At nægte den ligefremme Meddelelse er at fordre »Troen«



150




§ 7.

Troens Gjenstand er Gud-Mennesket, just fordi Gud-Mennesket er Forargelsens Mulighed



154



    






Nr. III.
Nr.Nummer III







Fra Høiheden vil han drage Alle til sig.sig




Christelige Udviklinger



159











Indøvelse i Christendom.Christendom








Af











Anti-Climacus.

ANTI-CLIMACUS

















Nr. I.
Nr.Nummer I










»Kommer hid alle I som arbeide og ere 



besværede, jeg vil give Eder Hvile.«








Til Opvækkelse og Inderliggjørelse.Inderliggjørelse








Af








Anti-Climacus.

ANTI-CLIMACUS










procul o procul 



este profani.








Udgiverens Forord.Forord




I dette Skrift, hidrørende fra Aaret 1848, er Fordringen til det at være Christen af Pseudonymen tvunget op til et Idealitetens Høieste.


Dog siges, fremstilles, høres bør jo Fordringen; der bør, christeligt, ikke slaaes af paa Fordringen, ei heller den forties – istedetfor at gjøre Indrømmelse og Tilstaaelse sig selv betræffende.


Høres bør Fordringen; og jeg forstaaer det Sagte som sagt alene til mig – at jeg maatte lære ikke blot at henflye til »Naaden«, men at henflye til den i ForholdForhold til Benyttelsen af »Naaden«.




S. K.












Paakaldelse.

Paakaldelse







Vel er det atten Aarhundreder siden, at Jesus Christus vandrede her paa Jorden; men dette er jo ikke en Begivenhed lig andre Begivenheder, hvilke først, som forbigangne, gaae over i Historien, og saa, som længst forbigangne, gaae over i Glemsel. Nei, hans Nærværelse her paa Jorden bliver aldrig noget Forbigangent, altsaa heller ikke mere og mere forbigangen – hvis da ellers Troen findes paa Jorden; thi, hvis ikke, ja da er det i samme Øieblik længe siden han levede. Saa længe der derimod er en Troende, maa denne ogsaa, for at være blevet det, have været, og som Troende være lige saa samtidig med hans Nærværelse som hine Samtidige; denne Samtidighed er Troens Betingelse, og nærmere bestemmet er den Troen. Herre Jesus Christus, at vi da ogsaa saaledes maatte blive samtidige med Dig, see Dig i Din sande Skikkelse og i Virkelighedens Omgivelse, som Du gik her paa Jorden, ikke den Skikkelse, i hvilken en tom og intetsigende, eller en tankeløs-sværmerisk, eller en historisk-snaksom Ihukommelse har vanskabt Dig, da den ikke er Fornedrelsens, hvori den Troende seer Dig, og umuligt kan være Herlighedens, hvori endnu Ingen har seet Dig. At vi maatte see Dig som hvad Du er og var og vil være indtil Din Gjenkomst i Herlighed, som Forargelsens Tegn og Troens Gjenstand, det ringe Menneske dog Slægtens Frelser og Forløser, der af Kjerlighed kom til Jorden for at søge de Fortabte, for at lide og døe, og dog bekymret – ak, for hvert Skridt Du gjorde paa Jorden, for hver Gang Du kaldte ad den Vildfarende, for hver Gang Du udrakte Din Haand til at gjøre Tegn og Under, og for hver Gang Du uden at røre en Haand værgeløs leed Menneskenes Modstand – atter og atter maatte gjentage: salig Den som ikke forarges paa mig. At vi maatte see Dig saaledes, og at vi saa ikke maatte forarges paa Dig!










Indbydelsen.
Indbydelsen










Kommer hid til mig alle I som arbeide og ere besværede, jeg vil give Eder Hvile.Hvile



O, forunderligt; forunderligt, at Den, som har Hjælpen at bringe, at det er ham, der siger: kommer hid! Hvilken Kjerlighed! Kjerligt allerede, naar man kan hjælpe, da at hjælpe Den, som beder om Hjælp; men selv at tilbyde Hjælpen! Og tilbyde den til Alle! Ja, og just til alle dem, som ikke kunne hjælpe igjen! At tilbyde den, nei, at raabe det ud, som var Hjælperen selv Den, der trængte til Hjælp, som var dog ogsaa han, der kan og vil hjælpe Alle, i een Henseende selv en Trængende, at han føler Trang, og forsaavidt trænger til at hjælpe, trænger til de Lidende for at hjælpe dem!










I.
I








»Kommer hid!« – Ja, deri er intet Forunderligt, naar Den, som er i Fare og trænger til Hjælp, maaskee til hurtig, øieblikkelig Hjælp, raaber: kommer hid! Og deri er heller intet Forunderligt, at en Markskriger lader udraabe: kommer hid, jeg helbreder for alle Sygdomme; ak, thi i Forhold til Markskrigeren er det kun altfor sandt det Usande, at det er Lægen, der trænger til de Syge. »Kommer hid alle I, som i dyre Domme kunne betale Helbredelsen – eller dog Lægemidlerne; her er Medicin for Enhver – der kan betale; kommer hid, kommer hid!«
Men ellers er det dog saa, at Den, der kan hjælpe, ham maa man opsøge; og naar man har fundet ham, er han dog maaskee vanskelig at faae i Tale; og naar man har faaet ham i Tale, maa man dog maaskee bede ham længe; og naar man har bedet ham længe, lader han  sig dog maaskee først langt om længe bevæge, det er, han gjør sig kostbar; og stundom, netop naar han ikke vil tage mod Betaling, eller ædelmodig giver Afkald derpaa, er dette kun et Udtryk for, hvor uendelig kostbar han gjør sig. Derimod Han, der gav sig hen, han giver sig ogsaa her hen, han er selv Den, der søger dem, som have Hjælpen behov, han er selv Den, der gaaer omkring, og kaldende, næsten bedende siger: kommer hid. Han, den Eneste, der kan hjælpe og hjælpe med det ene Fornødne, frelse fra den eneste, i Sandhedens Forstand, livsfarlige Sygdom, han venter ikke paa, at Nogen skal komme til ham, han kommer af sig selv, ukaldet – thi han er jo Den, som kalder paa dem, han tilbyder Hjælpen – og hvilken Hjælp! Ja, hiin eenfoldige Vise i Oldtiden havde uendelig lige saa meget Ret, som de Fleste, naar de gjøre det Modsatte, have Uret, at han hverken gjorde sig eller sin Underviisning kostbar, om han dog derved, i en anden Forstand, med ædel Stolthed udtrykte Værdiens Ueensartethed. Men saaledes bekymret i Kjerlighed var han ikke, at han bad Nogen at komme til sig, og det – skal jeg nu sige uagtet, eller skal jeg sige fordi, han ikke var ganske sikker paa, hvad hans Hjælp havde at betyde; thi jo sikkrere En er paa at hans Hjælp er den eneste, desto mere, menneskelig talt, Grund til at gjøre den kostbar, og jo mindre sikker, desto mere Grund til, for dog at gjøre Noget, med større Beredvillighed at tilbyde sin mulige Hjælp. Men han, der kalder sig Frelseren og veed sig at være det, han siger bekymret: kommer hid.



»Kommer hid alle I!« – Forunderligt! Thi, at En, der dog maaskee tilsidst ikke kan hjælpe een Eneste, at han tomt tager Munden fuld og indbyder Alle, det er endda, som Menneskene nu engang ere, ikke saa forunderligt. Men naar man er ganske sikker paa, at man kan hjælpe, og naar man derhos er villig til at ville hjælpe, naar man er villig til at anvende al sin Tid saaledes og med enhver Opoffrelse: saa pleier man dog at forbeholde sig Eet, at gjøre et Udvalg. Hvor villig man end er, det er dog ikke Enhver man vil hjælpe, saaledes vil man ikke priisgive sig. Men han, den Eneste, der i Sandhed kan hjælpe og i Sandhed kan hjælpe Alle, den Eneste altsaa, der i Sandhed kan indbyde Alle, han gjør heller slet ingen Betingelse; dette Ord, der fra Verdens Begyndelse er som beregnet paa ham, han siger det ogsaa: kommer hid alle I. O, menneskelig Opoffrelse, selv naar du er skjønnest og ædlest, naar vi beundre Dig meest, her er dog een Opoffrelse mere, at opoffre enhver Bestemmelse af sit eget Selv, saa der i Villigheden til at hjælpe ikke er end den mindste Forkjerlighed. O, Kjerlighed, saaledes slet ingen Bestemmelse af Priis at sætte paa sit Selv, aldeles at glemme sig selv, at man er Den, som hjælper, ganske blind for, hvo det er man hjælper, uendelig grant seende, at det er en Lidende, hvo han saa end er; saaledes ubetinget at ville hjælpe Alle – ak deri forskjellig fra Alle!



»Kommer hid til mig!« Forunderligt! Thi menneskelig Deeltagelse gjør jo ogsaa villigt Noget for dem, som arbeide og ere besværede, man bespiser de Hungrige, klæder de Nøgne, giver milde Gaver, bygger milde Stiftelser, og er Deeltagelsen inderligere, besøger man vel ogsaa dem, som arbeide og ere besværede. Men at indbyde dem at komme til En, det lader sig ikke gjøre, saa maatte Ens hele Huusholdning og Levemaade forandres. Det gaaer ikke an, selv levende i Overflod, eller dog i Fryd og Glæde, at leve og boe i Huus sammen i Samliv og daglig Omgang med de Fattige og Elendige, med dem, som arbeide og ere besværede. For saaledes at kunne indbyde dem til sig maa man selv leve aldeles paa samme Viis, fattig som den Fattigste, ringe anseet som den ringe Mand i Folket, fortrolig med Livets Sorg og Qval, ganske tilhørende det samme Vilkaar som de, man indbyder til sig, de, som arbeide og ere besværede. Naar man vil indbyde den Lidende til sig, maa man enten forandre sit Vilkaar i Lighed med den Lidendes, eller den Lidendes i Lighed med sit; thi hvis ikke, bliver Forskjelligheden kun desto større ved Modsætningen. Og vil man indbyde alle Lidende til sig (thi en Enkelt kan man jo gjøre en Undtagelse med og forandre hans Vilkaar), kan det kun gjøres paa een Maade, ved at forandre sit Vilkaar i Lighed med deres, hvis det ikke allerede oprindeligt er beregnet herpaa, som Tilfældet var med ham, der siger: kommer hid til mig alle I, som arbeide og ere besværede. Det siger han, og de, der levede med ham, de saae, og see, der er sandeligen heller ikke det Mindste i hans Maade at leve paa, der modsiger det. Med Gjerningens tause og sanddrue Veltalenhed udtrykker hans Liv, selv om han aldrig havde sagt dette Ord, hans Liv udtrykker: kommer hid til mig alle I, som arbeide og ere besværede. Han staaer ved sit Ord, eller han er selv sit Ord, han er hvad han siger, ogsaa i denne Forstand er han Ordet.



»Alle I, som arbeide og ere besværede«. Forunderligt! Det Eneste han er bekymret for, er, at der skulde være een Eneste, som arbeidede og var besværet, der ikke fik denne Indbydelse at høre; hvad det angaaer, at der skulde komme for Mange, da frygter han ikke. O, hvor der er Hjerterum, der er jo altid Rum; men hvor var der Hjerterum, hvis ikke i hans Hjerte! Hvorledes den Enkelte vil forstaae Indbydelsen, det overlader han til den Enkelte; han har sin Samvittighed fri, han har indbudet alle dem, som arbeide og ere besværede.
Men hvad er det da at arbeide og være besværet, hvorfor forklarer han det ikke nærmere, at man med Bestemthed kan vide, hvem han mener, hvorfor er han saa ordknap? O, Du Smaalige, han er saa ordknap for ikke at være smaalig, Du Sneverhjertede, han er saa ordknap for ikke at være sneverhjertet; det er just Kjerligheden (thi »Kjerligheden« er til Alle), at forhindre, at der er en Eneste, der kan komme til at ængstes ved at gruble over, om han ogsaa er blandt de Indbudne. Og Den, der kunde forlange en nærmere Bestemmelse, skulde det ikke være en Selvkjerlig, der regnede paa, at denne særligen skulde passe paa og egne sig for ham, uden at betænke, at jo flere saadanne nærmere og nærmere Bestemmelser der bleve, desto uundgaaeligere, at der igjen maatte blive Enkelte og Enkelte, for hvem det blev ubestemmeligere og ubestemmeligere, om de vare indbudne. O, Menneske, hvi seer Dit Øie blot til det Eget, hvi er det ondt, fordi han er god! Indbydelsen til Alle aabner Indbyderens Favn, og saaledes staaer han som et evigt Billede; saasnart der kommer den nærmere Bestemmelse, som maaskee hjalp den Enkelte til en anden Art Vished, saa seer Indbyderen anderledes ud, saa iler der dog som en Skygge af Forandring over ham.



»Jeg vil give Eder Hvile«. – Forunderligt! Thi saa maae vel hine Ord »kommer hid til mig« forstaaes saaledes: bliver hos mig, jeg er Hvilen, eller at blive hos mig det er Hvilen. Det er da ikke som ellers, at Hjælperen, der siger »kommer hid«, derpaa maa sige »gaaer saa igjen«, idet han nu forklarer hver Enkelt, hvor Hjælpen, som han behøver den, er at finde, hvor den voxer den smertestillende Urt, der kan helbrede ham, eller hvor det er det stille Sted, hvor han kan aflade fra Arbeidet, eller hvor den er den lykkeligere Verdensdeel, hvor man ikke er besværet. Nei, han der aabner sin Favn og indbyder Alle – o, dersom alle, alle De, der arbeide og ere besværede, kom til ham, da vilde han i sin Favn omslutte dem alle og sige: bliver nu hos mig, thi at blive hos mig er Hvilen. Hjælperen er Hjælpen. O, forunderligt, han der indbyder Alle og vil hjælpe Alle, hans Maade at behandle den Syge paa er netop som var den beregnet paa hver Enkelt, som havde han i hver Syg, han har, kun denne ene Syge. Ellers maa en Læge dele sig mellem sine mange Syge, der dog, hvor mange de end ere, ere saa langt fra at være alle. Han foreskriver Lægemidlet, han siger hvad der er at gjøre, hvorledes det er at bruge – og saa gaaer han – til en anden Syg, eller forsaavidt den Syge har været hos ham, lader han den Syge gaae. Lægen kan ikke blive siddende hele Dagen hos een Syg, endnu mindre have alle sine Syge hjemme hos sig og dog sidde hele Dagen hos een Syg – uden at forsømme de andre. Derfor er ogsaa Hjælperen og Hjælpen ikke Eet og det Samme. Hjælpen, som Lægen foreskriver, beholder den Syge hele Dagen hos sig for stadigt at bruge den, medens Lægen kun engang imellem seer til ham, eller han kun engang imellem seer Lægen. Men naar Hjælperen er Hjælpen, saa maa han jo blive hos den Syge hele Dagen, eller den Syge hos ham – o, forunderligt, at saa denne Hjælper just er Den, som indbyder Alle!










II.
II






Kommer hid alle I, som arbeide og ere besværede, jeg vil give Eder Hvile.




Hvilken uhyre Mangfoldighed, hvilken de Indbudnes næsten grændseløse Forskjellighed; thi et Menneske, et ringe Menneske kan vel forsøge paa at fremstille nogle Forskjelligheder særligt – Indbyderen maa indbyde Alle, om end Hver især eller som Enkelt.
Saa gaaer da Indbydelsen ud, ad de alfare Veie og ad de eensomme, og ad den eensomste, ja, hvor der er en Vei saa eensom, at kun Een, een Eneste, ellers Ingen kjender den, saa der kun er eet Spor, den Ulykkeliges, som ad den Vei flygtede med sin Elendighed, ellers intet Spor, og intet Spor af, at man ad denne Vei kan komme tilbage: ogsaa derhen trænger Indbydelsen; selv finder den let og sikkert Veien tilbage, lettest, naar den fører Flygtningen med sig til Indbyderen. Kommer hid, kommer hid alle I, og Du, og Du, og Du med, Du eensomste af alle Flygtninge!
Saaledes gaaer Indbydelsen ud, og overalt hvor der er Veiskjel bliver den staaende og kalder. O, som hiint Krigernes Kald ved Trompeten vender sig til alle fire Verdens Hjørner: saaledes lyder Indbydelsen overalt, hvor der er Veiskjel, og ikke med ubestemt Lyd – thi hvo vilde saa komme! – men med Evighedens Tilforladelighed.
Den staaer ved Veiskjellet der hvor timelig og jordisk Lidelse satte sit Kors, og kalder. Kommer hid, alle I Fattige og Elendige, I der i Armod maae trælle for at sikkre Eder – ikke en sorgfrie men en trælsom Fremtid; o, bittre Modsigelse: at maatte trælle for at – sikkre sig det man sukker under, det man undflyer! – I Ringeagtede og Overseete, om hvis Tilværelse Ingen, Ingen bryder sig, ikke saa meget som om et Huusdyrs, der har mere Værd! – I Syge, Halte, Døve, Blinde, Krøblinge, kommer hid! – I Sengeliggende, ja, kommer ogsaa I hid; thi Indbydelsen drister sig til at indbyde Sengeliggende – at komme! – I Spedalske! Thi Indbydelsen sprænger alle Forskjelligheder for at samle Alle; den vil gjøre det godt igjen, hvad Forskjellen forskylder: at anvise En Pladsen som Hersker over Millioner i Besiddelse af alle Lykkens Goder, og en Anden ud i Ørkenen – og hvorfor (o Grusomhed!) fordi (o, grusomme menneskelige Slutning!) fordi han er elendig, ubeskrivelig elendig, altsaa hvorfor, fordi han trænger til Hjælp eller til Medlidenhed, og altsaa hvorfor, fordi menneskelig Medlidenhed er en ussel Opfindelse, der er grusom der, hvor den meest behøvede at være medlidende, og kun medlidende der, der hvor det dog ikke i Sandhed er Medlidenhed! – I Hjertesyge, I, som kun ved Smerten fik at vide, at et Menneske i anden Forstand end Dyret har et Hjerte, og hvad det vil sige, at lide der, hvad det vil sige, at Lægen kan have Ret, at En er hjertesund og at han dog er hjertesyg; I, hvem Troløshed bedrog, og hvem saa menneskelig Deeltagelse (thi menneskelig Deeltagelse lader sjelden vente paa sig) gjorde til en Skive for Spotten; alle I Forfordeelte, og Forurettede, og Krænkede, og Mishandlede; alle I Ædle, der hvad jo Enhver veed at sige Eder, fortjent høstede Utaknemlighedens Løn, thi hvorfor vare I dumme nok til at være ædle, hvorfor taabelige nok til at være elskelige og uegennyttige og trofaste; alle I Underfundighedens og Bedragets og Bagtalelsens og Misundelsens Offere, hvilke Nederdrægtigheden udsaae og Feigheden lod i Stikken, hvad enten I offres afsides og eensomt,  efter at være gaaet til en Side for at døe, eller I nedtrædes i Menneske-Trængselen, hvor Ingen spørger om, hvad Ret I have, Ingen om, hvad Uret I lide, Ingen om, hvor det smerter, eller hvordan det kan smerte, medens Trængselen med dyrisk Sundhed træder Eder i Støvet: kommer hid!
Indbydelsen staaer ved Veiskjellet, der hvor Døden skiller mellem Døden og Livet. Kommer hid alle I Sørgende, I som forgjeves arbeide besværede! Thi vel er der Hvile i Graven; men at sidde ved en Grav, eller at staae ved en Grav, eller at gaae til en Grav, det er jo dog endnu ikke at ligge i Graven; og indenad atter og atter at læse sit eget Forfatterskab, som man kan udenad, Indskriften, hvilken man selv satte, og selv bedst forstaaer: hvo det er, der her ligger begraven: det er jo ikke selv at ligge begraven. I Graven er der Hvile, men ved Graven er der ingen Hvile; det hedder: hertil og ikke videre, saa kan Du gaae hjem igjen. Men hvor ofte Du Dag efter Dag i Tanken eller paa Din Fod kommer tilbage til den Grav – Du kommer ikke videre, ikke af Stedet; og dette er meget anstrengende, og udtrykker ikke Hvile. Kommer derfor hid, her er Veien, ad hvilken man gaaer videre, her er Hvile ved Graven, Hvile fra Savnets Smerte, eller der er Hvile i Savnets Smerte – ved Ham, der evigt gjenforener de Adskilte, fastere end Naturen forener Forældre og Børn, Børn og Forældre – ak de bleve jo adskilte; inderligere end Præsten forener Mand og Hustru – ak, Skilsmissen indtraadte jo; uopløseligere end Venskabets Baand forener Ven og Ven – ak det løstes jo. Adskillelsen trængte overalt igjennem til at bringe Smerte og Uro; men her er Hvile! – Kommer ogsaa I hid, I, hvis Opholdssted blev Eder anviist mellem Gravene, betragtede som døde for det menneskelige Samfund, men ikke savnede, ikke begrædte – ikke begravne, dog døde, det er, hverken tilhørende Livet eller Døden; ak, I for hvem det menneskelige Samfund grusomt lukkede sig, og for hvem dog endnu ingen Grav barmhjertigt aabnede sig: kommer ogsaa I hid, her er Hvile, og her er Livet!
Indbydelsen staaer ved Veiskjellet, der hvor Syndens Vei  svinger af fra Uskyldighedens Hegn – o, kommer hid, I ere ham saa nær; eet eneste Skridt ad den anden Vei, og I ere saa uendelig langt borte fra ham. Vel trænge I maaskee endnu ikke til Hvile, forstaae ikke ret, hvad det vil sige; men følger dog Indbydelsen, at Indbyderen maatte frelse Eder for, hvad det er saa tungt og farefuldt at frelses fra, at I maatte frelste blive hos ham, der er Alles Frelser, ogsaa Uskyldighedens. Thi hvis det end var muligt, at den nogetsteds fandtes ganske reen, Uskyldigheden: hvorfor skulde den ikke ogsaa trænge til en Frelser, der kunde bevare den frelst fra det Onde! – Indbydelsen staaer ved Veiskjellet, der hvor Syndens Vei svinger dybere ind i Synden. Kommer hid alle I Vildfarende og Forvildede, hvilken Eders Forvildelse og Synd end var, den i Menneskenes Øine undskyldeligere og dog maaskee forfærdeligere, eller den i Menneskenes Øine forfærdeligere og dog maaskee undskyldeligere, den som blev aabenbar her paa Jorden, eller den som, skjult, dog er kjendt i Himlen – og fandt I end Tilgivelse paa Jorden men dog ikke Ro i Eders Indre, eller fandt I ingen Tilgivelse, fordi I ikke søgte den, eller fordi I søgte den forgjeves: o, vender om, og kommer hid, her er Hvile! – Indbydelsen staaer ved Veiskjellet, der hvor Syndens Vei sidste Gang svinger af, og for Øiet taber sig – i Fortabelsen. O, vender om, vender om, kommer hid; gyser ikke for Tilbagetogets Vanskelighed, hvor tung den end er; frygter ikke Omvendelsens besværlige Gang, hvor møisomt den end fører til Frelsen, medens Synden med bevinget Fart, med voxende Hastighed fører fremad eller – nedad, saa let, saa ubeskrivelig let, ja saa let som naar Hesten, aldeles fritagen fra at trække, end ikke med al sin Magt kan standse Vognen, der løber den i Afgrunden; fortvivler ikke over ethvert Tilbagefald, som Taalmodighedens Gud har Taalmodighed til at tilgive og som en Synder dog vel skulde have Taalmod til at ydmyge sig under. Nei, frygter Intet og fortvivler ikke; han der siger »kommer hid«, han er med Eder underveis, fra ham er Hjælp og Tilgivelse paa Omvendelsens Vei, der fører til ham, og hos ham er Hvile.
Kommer hid, alle, alle, alle I, hos ham er Hvilen; og han gjør ingen Vanskelighed, han gjør kun Eet: han aabner sin Favn. Han skal ikke først spørge Dig, Du Lidende – ak, som retfærdige Mennesker gjøre det, endog naar de ville hjælpe: Du er dog vel ikke selv Skyld i Din Ulykke, Du har dog vel Intet at bebreide Dig. Det er saa let, dette Menneskelige, at dømme efter det Udvortes, efter Udfaldet: naar En er Krøbling, er Vanskabt, har et ufordeelagtigt Udvortes, da at dømme, ergo er han et ondt Menneske; naar En er ulykkelig nok til at lide ilde i Verden, saa han blev til Intet, eller saa det gik til Agters for ham, da at dømme, ergo er det et slet Menneske. O, og det er en saa udsøgt opfunden Art grusom Nydelse, at ville føle sin egen Retfærdighed lige over for en Lidende, ved at forklare hans Lidelse som Guds Straf over ham, saa man vel altsaa ikke engang – tør hjælpe ham, eller ved at forelægge ham hiint dømmende Spørgsmaal, der smigrer den egne Retfærdighed, inden man hjælper ham. Men Han skal ikke spørge Dig saaledes, ikke paa en grusom Maade ville være Din Velgjører. Og er Du Dig bevidst som en Synder, han skal ikke spørge Dig derom, ikke knække end mere det bøiede Rør, men opreise Dig, naar Du slutter Dig til ham; han skal ikke ved Modsætningen pege Dig ud, idet han stiller Dig udenfor sig, saa Din Synd bliver endnu forfærdeligere, han skal unde Dig et Skjul hos sig, og skjult i ham, skal han skjule over Dine Synder. Thi han er Synderes Ven. Naar det er en Synder, Talen er om, da staaer han ikke blot stille, aabner sin Favn og siger »kommer hid«, nei da staaer han – og venter, som den forlorne Søns Fader ventede, eller han staaer ikke og venter, han gaaer at søge, som Hyrden det forvildede Faar, som Qvinden efter den tabte Penning. Han gaaer, dog nei, han er gaaet, men uendelig langt længere end nogen Hyrde og nogen Qvinde, han gik jo den uendelig lange Vei fra at være Gud til at blive Menneske, den gik han for at søge Syndere!










III.
III









Kommer hid til mig alle I som arbeide og ere besværede, jeg vil give Eder Hvile.




»Kommer hid!« Thi han antager, at de, som arbeide og ere besværede, tungt nok føle Byrden, Arbeidet tungt, og nu staae der raadvilde og sukkende, Een med Blikket speidende allevegne omkring, om der dog ikke er Hjælp at finde, en Anden med Øiet vendt mod Jorden, fordi han ingen Trøst øinede, en Tredie stirrende opad, som maatte den dog komme fra Himlen – men Alle søgende. Derfor siger han: kommer hid. Den, som ophørte at søge og sørge indbyder han ikke. – »Kommer hid!« Thi han, Indbyderen, veed, at just dette hører med til den sande Lidelse, at gaae afsides for sig selv og grunde i stille Trøstesløshed, uden Mod til at betroe sig til Nogen, endnu mindre med Frimodighed til at turde haabe Hjælp. Ak, ikke blot hiin enkelte Dæmoniske var besat af en stum Aand, enhver Lidelse, der ikke begynder med at gjøre den Lidende stum, har ikke stort at betyde, saa lidet som Elskov, naar den ikke gjør taus; de Lidende, hvis hurtige Tunge løber let med deres Lidelseshistorie, de hverken arbeide eller ere besværede. See, derfor tør Indbyderen ikke vente til de Arbeidende og Besværede komme til ham, han kalder selv kjerligt;  al hans Villighed til at hjælpe skulde dog maaskee ikke hjælpe, naar han ikke sagde dette Ord og dermed gjorde det første Skridt; thi i dette Ords Kalden (»kommer hid til mig«) kommer han jo til dem. O, menneskelige Deeltagelse, maaskee er det dog stundom agtværdig Selvbeherskelse, maaskee ogsaa stundom sand og inderlig Medfølelse, naar Du forsager at spørge Den, om hvem Du formoder, at han gaaer og grunder paa en skjult Lidelse: men hvor ofte dog vel ogsaa Klogskab, der ikke ønsker at faae for meget at vide! O, menneskelige Deeltagelse, hvor ofte var det dog kun Nysgjerrigheden, ikke Deeltagelse, at Du vovede Dig ind i en Lidendes Hemmelighed, og hvorledes følte Du det ikke som en Byrde, næsten som en Straf over Din Nysgjerrighed, da han fulgte Indbydelsen og kom til Dig! Men han, der siger dette løsende Ord »kommer hid«, han er ikke bedragen af sig selv, idet han siger Ordet, han skal heller ikke bedrage Dig, naar Du kommer til ham, for at finde Hvile ved at kaste Byrden paa ham. Han følger sit Hjertes Tilskyndelse i at sige det, og hans Hjerte følger Ordet – følger Du saa Ordet, saa følger det Dig igjen tilbage til hans Hjerte; det er en Selvfølge, det Ene følger af det Andet – o, at Du blot følger Indbydelsen. – »Kommer hid!« Thi han antager, at de, der arbeide og ere besværede, ere saaledes trættede og anstrengede, besvimende, at det som i en Bedøvelse atter er gaaet dem i Glemme, at der er Trøst; ak, eller han veed, at det er kun altfor sandt, at der ingen Trøst og Hjælp er, naar den ikke søges hos ham, derfor maa han kalde ad dem »kommer hid«!



»Kommer hid!« Thi ethvert Selskab har jo et Symbolum eller Noget, hvorpaa det kjendes, at man hører til det; naar den unge Pige er pyntet paa en bestemt Maade, veed man, hun skal til Dands: kommer hid alle I, som arbeide og ere besværede. – »Kommer hid!« Du behøver ikke at bære Skjelnetegnet i det Udvortes og Synlige, kom kun med salvet  Hoved og toet Ansigt, naar Du blot inderligt arbeider og er besværet.



»Kommer hid!« O, staa dog ikke stille og betænk Dig, nei betænk, betænk, at for hvert Øieblik Du staaer stille efter at have hørt Indbydelsen, vil Du i næste Øieblik høre dens Kald svagere og saaledes fjerne Dig, om Du end bliver paa Stedet. – »Kommer hid!« O, hvor træt og mødig Du end er af Arbeidet, eller af den lange, lange og dog hidtil forgjeves Gang efter Hjælp og Frelse; om det er Dig, som kunde Du ikke vinde eet Skridt mere, ikke holde eet Øieblik længere ud uden at segne: o, blot eet Skridt endnu, her er Hvilen! – »Kommer hid!« Ak, men hvis der nu var En, der var saa elendig, at han ikke kunde komme – o, et Suk er nok; at Du sukker efter ham, det er ogsaa at komme hid.










Standsningen.
Standsningen










Kommer hid til mig alle I som arbeide og ere besværede, jeg vil give Eder Hvile.Hvile



Stands nu! Men hvad er der da at standse ved? Ved det, som i samme Øieblik uendelig forandrer Alt – saa Du i Virkeligheden, istedetfor, hvad man maatte vente, at faae en uoverskuelig Trængsel at see af dem, som arbeide og ere besværede, der fulgte Indbydelsen, tilsidst fik lige det Modsatte at see, en uoverskuelig Trængsel af Mennesker, som flygte tilbage og gyse indtil de storme frem og nedtræde, saa man, hvis man fra Udfaldet skulde slutte til hvad der blev sagt, snarere maatte slutte at der blev sagt »procul o procul este profani«, end »kommer hid« – ved det, som er uendelig vigtigere og uendelig mere afgjørende: Indbyderen. Ikke som var han ikke Menneske for at gjøre hvad han siger, eller Gud for at holde hvad han lover, nei i en anden Forstand.










I.
I






At Indbyderen er og vil være den bestemte historiske Person, han var for 1800 Aar siden, som hvilken bestemte, og levende under de Vilkaar, under hvilke han dengang levede, han har sagt hine Indbydelsens Ord. – Han er ikke og vil ikke for Nogen være Den, om hvem man saadan af Historien (Verdenshistorien, Historien ligefrem forstaaet i Modsætning til den hellige Historie) og ikke videre har faaet Noget at vide; thi man kan af Historien Intet faae at vide om ham, fordi der overhovedet Intet kan »vides« om ham. – Han vil ikke, menneskeligt, dømmes efter Følgerne af sit Liv, det er, han er og vil være Forargelsens Tegn og Troens Gjenstand; at dømme ham efter Følgerne af hans Liv er Gudsbespottelse; som Gud er hans Liv, det at han levede og har levet, uendelig mere afgjørende end alle Følgerne deraf i Historien.






a.
a







Hvo har sagt hine Indbydelsens Ord?


Indbyderen. Hvo er Indbyderen? Jesus Christus. Hvilken Jesus Christus? den Jesus Christus, som sidder i Herlighed hos Faderens Høire? Nei. Fra Herligheden har han intet Ord talt. Altsaa er det Jesus Christus i sin Fornedrelse, i Fornedrelsens Vilkaar, der har sagt disse Ord.
Er da Jesus Christus ikke den Samme? Jo, han er idag og igaar den Samme, og den Samme som for 1800 Aar siden, den Jesus Christus, der fornedrede sig selv og tog en Tjeners Skikkelse paa, den Jesus Christus, der har sagt hine Indbydelsens Ord. Det er ogsaa ham, der har sagt, at han vil komme igjen i Herlighed. I sin Gjenkomst i Herligheden er han atter den samme Jesus Christus; men dette er endnu ikke skeet.
Er han da ikke nu i Herligheden? Jo, det troer den Christne. Men det var i Fornedrelsens Vilkaar han sagde hine Ord; fra Herligheden har han ikke sagt dem. Og om hans Gjenkomst i Herlighed kan Intet vides, det kan kun, i strengeste Forstand, troes. Men Troende kan man ikke være blevet uden ved at være kommet til ham i hans Fornedrelses Stand, til ham, Forargelsens Tegn og Troens Gjenstand. Anderledes existerer han ikke, thi kun saaledes har han existeret. At han skal komme i Herligheden, forventes, men kan kun forventes og troes af Den, der har holdt og holder sig til ham som han har existeret.
Jesus Christus er da den Samme; dog levede han for 1800 Aar siden i sin Fornedrelse og forandres først ved sin Gjenkomst. Endnu er han ikke kommet igjen, altsaa er han endnu bestandigt den Fornedrede, der troes at skulle komme igjen i Herlighed. Hvad han har sagt og lært, hvert Ord han har talet, bliver eo ipso usandt, naar vi give det Udseende af, at det er Christus i Herligheden, der siger det. Nei, han tier, den Fornedrede taler. Mellemrummet (mellem Fornedrelsen og Gjenkomsten i Herlighed), der i dette Øieblik er omtrent 1800 Aar, og muligt skal blive mange Gange 1800 Aar endnu, Mellemrummet, det er, hvad Mellemrummet vil gjøre ham til, Verdenshistoriens eller Kirkehistoriens verdslige Efterretning om Christus, om hvo Christus var, om hvo der altsaa har sagt hine Ord, er noget Uvedkommende, noget hverken Heelt eller  Halvt, som blot forvansker ham, og derved gjør hine Indbydelsens Ord usande.
Thi usandt er det, naar jeg digter Ord, som et Menneske aldrig har sagt, og siger, han har sagt dem. Men det er ogsaa usandt, og Ordet han har sagt bliver usandt, eller det bliver usandt, at han har sagt det, naar jeg digter ham væsentlig anderledes end han var, da han sagde det. Væsentlig anderledes; thi en Usandhed betræffende en eller anden Tilfældighed formaaer da ikke at gjøre det usandt, at »han« har sagt det. – Og saaledes, naar det behager Gud at vandre her paa Jorden i saa strængt et Incognito, som kun en Almægtig kan iføre sig, uigjennemtrængeligt for al Medviden, naar det behager ham (og hvorfor han gjør det, i hvilken Hensigt, det veed han vel bedst selv, men hvilken Grunden og Hensigten end er, de vidne om, at Incognitoet har noget Væsentligt at betyde) i en ringe Tjeners Skikkelse, efter Udseende at dømme ganske som et andet Menneske, naar det behager ham i denne Skikkelse at lære Menneskene – naar da Nogen gjentager, ganske nøiagtigt, de Ord, han har sagt, men giver det Udseende af, at det var Gud, der sagde disse Ord: saa bliver det usandt; thi det er usandt, at han har sagt disse Ord.






b.
b




Kan man af Historien faae Noget at vide om Christus?


Nei. Hvorfor ikke? Fordi man overhovedet Intet kan »vide« om »Christus«; han er Paradoxet, Troens Gjenstand, kun til for Troen. Men al historisk Meddelelse er »Videns« Meddelelse, altsaa kan man af Historien Intet faae at vide om Christus. Thi faaer man Lidt eller Meget eller Noget at vide om ham, er han ikke Den han i Sandhed er. Man faaer saaledes noget Andet at vide om ham end hvad han er, altsaa  faaer man Intet at vide om ham, eller man faaer noget Urigtigt at vide om ham, man bedrages. Historien gjør Christus til en Anden end han i Sandhed er, og saa faaer man af Historien Meget at vide om – Christus? nei, ikke om Christus, thi om ham kan Intet vides, han kan blot troes.






c.
c




Kan man af Historien bevise, at Christus var Gud?


Lad mig først gjøre et andet Spørgsmaal: kan der overhovedet tænkes nogen taabeligere Modsigelse end den, at ville bevise (ligegyldigt indtil videre om det er af Historien eller hvad i al Verden det forresten er, hvoraf man vil bevise det), at et enkelt Menneske er Gud? At et enkelt Menneske er Gud, det er, siger sig at være Gud, er jo Forargelsen ϰατ' εξοχην. Men hvad er Forargelsen, det Forargelige? Det som strider mod al (menneskelig) Fornuft. Og det vil man bevise! Men at »bevise« er jo at gjøre Noget til det Fornuftig-Virkelige det er. Kan man da gjøre Det, som strider mod al Fornuft, til det Fornuftig-Virkelige? dog vel ikke, dersom man ikke vil modsige sig selv. Man kan kun »bevise«, at det strider mod Fornuften. De Beviser for Christi Guddom, som Skriften anfører: hans Undergjerninger, hans Opstandelse fra de Døde, Himmelfart, ere ogsaa kun for Troen, det er, de er ikke »Beviser«: de ville jo heller ikke bevise, at alt dette stemmer overeens med Fornuften, de ville tvertimod bevise, at det strider mod Fornuften og altsaa er Gjenstand for Troen.
Dog til Historiens Bevisen. »Er det nu ikke 1800 Aar siden, at Christus levede, er ikke hans Navn forkyndt og troet over den ganske Verden, har ikke hans Lære (Christendommen) forandret Verdens Skikkelse, seierrigt gjennemtrængt alle Forhold: og har da saa ikke Historien tilstrækkeligt, mere end tilstrækkeligt godtgjort, hvo han var, at han var – Gud?« Nei, det har Historien hverken tilstrækkeligt eller mere end tilstrækkeligt godtgjort, det kan Historien i al Evighed ikke godtgjøre. Hvad derimod det Første angaaer, saa er det jo vist nok, at  hans Navn er forkyndt i den ganske Verden – om det er troet, skal jeg ikke kunne afgjøre; det er vist nok, at Christendommen har forandret Verdens Skikkelse, seierrigt gjennemtrængt alle Forhold, saa seierrigt, at Alle nu sige sig at være Christne.
Men hvad beviser saa det? Det kan høiest bevise, at Jesus Christus har været en stor Mand, maaskee den største af alle. Men at han har været – Gud, nei holdt, den Slutning skal med Guds Hjælp nok mislykkes.
Begynder man, idet man vil indlede denne Slutning med den Antagelse, at Jesus Christus var et Menneske, og betragter saa de 1800 Aars Historie (Følgerne af hans Liv), saa kan man i et stadigt stigende Superlativ slutte: stor, større, størst, overmaade og forbausende den største Mand, der nogensinde har levet. – Begynder man derimod med den Antagelse (Troens), at han var Gud, saa har man eo ipso slaaet en Streg over, annulleret de 1800 Aar som de der hverken gjøre fra eller til, hverken bevise pro eller contra, fordi Troens Vished er uendelig høiere. – Og paa een af Maaderne maa man aabenbart begynde; begynder man paa den sidste Maade, er Alt i sin Orden.
Begynder man paa den første Maade, kan man ikke, uden et eller andetsteds at forskylde en μεταβασις εις αλλο γενος pludselig ved en Slutning faae den nye Qvalitet: Gud ud, saa at altsaa Følgen eller Følgerne af – et Menneskes Liv paa et eller andet Punkt pludselig bevise, at dette Menneske var Gud. Lod dette sig gjøre, maatte man ogsaa kunne svare paa følgende Spørgsmaal: hvilke Følgerne da skulde være, hvor store Virkningerne, hvor mange Aarhundreder der maatte til for af Følgerne af et »Menneskes« Liv (det er jo Antagelsen) at faae beviist, at han var Gud; om det maaskee er saa, at endnu Aar 300 var Christus ikke ganske beviist at være Gud, der var Noget om det, han var lidt Mere end den overmaade forbausende største Mand, der nogensinde har levet, men der maatte endnu nogle Aarhundreder til. Isaafald følger jo saa formodentlig deraf igien, at De der levede ved Aar 300 ikke ansaae Christus for Gud, end mindre da De, som levede i  det første Aarhundrede, medens Visheden om, at han var Gud, derimod stiger med hvert Aarhundrede, saa den i vort, det 19de Aarhundrede, er den største, den endnu hidtil nogensinde har været, en Vished, i Sammenligning med hvilken de første Aarhundreder kun svagt skimtede. Man svare paa dette Spørgsmaal eller man lade det være, det er i Grunden ligegyldigt.
Hvad vil det overhovedet sige, skulde det være muligt, at man ved at betragte de mere og mere sig udfoldende Følger af Noget, ved en simpel Slutning kan af disse bringe en anden Qvalitet ud end Antagelsens? Er det ikke Afsindighed (hvis da Mennesket ikke er afsindigt) at det første Skjøn, hvilket jo er Antagelsens, fra hvilken man gaaer ud, kan i den Grad tage feil af hvilket der er hvilket, at man feiler en Qvalitet fra det Rette? Og naar man begynder med denne Feiltagelse, hvor skal man saa paa noget Punkt være istand til at see det i Følgerne, at det er en ganske anden, en uendelig forskjellig Qvalitet, man har med at gjøre? Et Fodspor paa en Vei er jo en Følge af, at En har gaaet den Vei. Jeg kan nu gaae hen og antage feil, at det f. Ex.for Exempel var en Fugl, men ved nærmere Eftersyn, forfølgende Sporet længere, forvisse mig om, at det maa have været et andet Dyr. Godt; men her er heller ingen uendelig Qvalitets Forandring. Men kan jeg ved nærmere at betragte eller længere at forfølge et saadant Spor komme et eller andetsteds til den Slutning: ergo er det en Aand, der er gaaet ad den Vei, en Aand – som intet Spor efterlader sig? Saaledes med det, af Følgerne af en – antaget – menneskelig ExistentsEristents at slutte ergo var det Gud. Ligner da Gud og Menneske i den Grad hinanden, er der saa ringe Forskjel mellem dem, at jeg, hvis jeg ikke er afsindig, kan komme til at begynde med den Antagelse, at det har været et Menneske; og paa den anden Side har Christus ikke selv sagt sig at være Gud? Ligner Gud og Menneske i den Grad hinanden, ere de i den Grad beslægtede, altsaa væsentligen indenfor samme Qvalitet, saa er Slutningen »ergo var det Gud« dog alligevel Spilfægteri; thi er det at være Gud ikke Andet, saa er Gud  slet ikke til. Men er Gud til, og altsaa ved en uendelig Qvalitets Forskjel adskilt fra det at være Menneske – hvis jeg saa, eller hver Den, der saa begynder Antagelsen med at det har været et Menneske, han kan i al Evighed ikke bringe ud, at det altsaa var Gud. Enhver blot nogenlunde dialektisk Udviklet maa dog let see, at det hele Spørgsmaal om Følgerne er incommensurabelt for den Afgjørelse, om det var Gud, at denne Afgjørelse stiller sig paa en ganske anden Maade for Mennesket: om han vil troe, hvad han sagde sig at være, at han var Gud, eller han ikke vil troe.
Dette er – forstaaet, det er, naar man giver sig Tid til at forstaae det – dialektisk forstaaet tilstrækkeligt til at sætte en Pind for hiin Slutning fra Følgerne af Christi Liv: ergo var han Gud. Men Troen som Instants gjør en endnu yderligere Indsigelse mod ethvert Forsøg paa, ved Hjælp af hvad man saadan af Historien, der har opbevaret Følgerne af Christi Liv, veed om ham, at ville nærme sig Jesus Christus. Troens Paastand er, at dette hele Forsøg er – Gudsbespottelse. Troens Paastand er, at det eneste Beviis, som Vantroen lod staae, da den fortærede alle de andre Beviser for Christendommens Sandhed, det Beviis, som – ja det er besynderligt forviklet – som Vantroen opfandt, og opfandt for at bevise Christendommens Sandhed – fortræffeligt, Vantroen opfinder Beviser for at forsvare Christendommen! – det Beviis, som der saa i Christenheden er stadset saa overordentlig med, Beviset af 1800 Aar, Troens Paastand er, at det er – Gudsbespottelse.
I Forhold til et Menneske gjælder det nemlig, at Følgerne af hans Liv ere vigtigere end hans Liv. Naar man da, for at faae at vide, hvo Christus var, og for ved en Slutning at bringe det ud, betragter Følgerne af hans Liv: saa gjør man ham eo ipso til et Menneske, et Menneske, der liig andre Mennesker skal bestaae sin Examen i Historien, hvilken dog forøvrigt i dette Tilfælde er en ligesaa maadelig Examinator som en Seminarist i Latin.
Men besynderligt! Man vil ved Hjælp af Historien, ved  at betragte Følgerne af hans Liv, sluttende komme til det ergo: ergo ervarer han Gud – og Troen gjør just lige den modsatte Paastand, at Den, som overhovedet begynder paa denne Syllogisme, begynder med en Blasphemi. Blasphemien er endda ikke den, hypothetisk at antage, at han var et Menneske. Nei, Blasphemien er, hvad der ligger til Grund for det hele Foretagende, den Tanke, uden hvilkenhvilke man ikke vilde begynde, den Tanke, om hvis Rigtighed man altsaa er fuld og fast forvisset, at den ogsaa gjælder i Forhold til Christus, den Tanke, at Følgen af hans Liv er vigtigere end hans Liv, det er, at han er et Menneske. Hypothetisk siger man: lad os antage, at Christus var et Menneske, men til Grund for denne Hypothese, der endda ikke er Blasphemien, ligger det Assertum, at den Betragtning, at Følgen af Ens Liv er vigtigere end Ens Liv, har sin Anvendelse paa Christus. Antager man ikke det, saa indrømmer man selv, at Ens hele Foretagende er meningsløst, det indrømmer man, førend man begynder derpaa, og hvorfor vil man saa begynde? Men antager man det, og begynder, saa er Blasphemien i Gang. Jo mere man fordyber sig i at betragte Følgerne, men med den Hensigt at komme til at slutte, om han nu var Gud eller ikke, desto mere blasphemisk er Ens Adfærd, og er det i ethvert Øieblik, saa længe den Betragtning staaer paa.
Forunderlige Møde: man giver det Udseende af, at naar man blot rigtigt tilgavns betragter Følgerne af Christi Liv, saa kommer man nok til hiint ergo – og Troen dømmer den første Begyndelse paa dette Forsøg at være en Gudsbespottelse, Fortsættelsen altsaa en stigende Gudsbespottelse.
»Historien« siger Troen »har slet Intet med Jesus Christus at gjøre; man har i Forhold til ham kun den hellige Historie (hvilken er qvalitativ forskjellig fra Historie i Almindelighed), der beretter hans Liv og Levnet i Fornedrelsens Stand, samt at han selv sagde sig at være Gud. Han er Paradoxet, som Historien aldrig kan fordøie eller omsætte i en almindelig Syllogisme. Han er i sin Fornedrelse den Samme som i sin Ophøielse – men de 1800 Aar, eller om det blev 18000 Aar,  har slet Intet dermed at skaffe. De brillante Følger i Verdenshistorien, hvilke næstendeels overbevise endog en Professor i Historien om, at han var Gud, disse brillante Følger ere dog vel ikke hans Gjenkomst i Herlighed! Men saaledes er det nok saa smaat man mener det; det viser sig atter, at man gjør Christus til et Menneske, hvis Gjenkomst i Herlighed ingen anden kan være eller blive end Følgerne af hans Liv i Historien – medens Christi Gjenkomst i Herlighed er noget herfra aldeles Forskjelligt, Noget der troes. Han fornedrede sig og blev svøbt i Pjalter – han vil komme igjen i Herlighed, men de brillante Følger ere, især ved nærmere Eftersyn, for lurvet en Herlighed, i ethvert Tilfælde den aldeles ueensartede, om hvilken Troen derfor aldrig taler, naar den taler om hans Herlighed. Han existerer da endnu bestandigt kun i sin Fornedrelse, indtil han, hvad der troes, vil komme igjen i Herlighed. Historien kan være en meget god Videnskab, men den maa ikke blive saa indbildsk at paatage sig, hvad Faderen vil gjøre, at iføre Christus Herligheden, costumerende ham i Følgernes brillante Omhæng, som var dette Gjenkomsten. At han i Fornedrelsen var Gud, at han vil komme igjen i Herlighed, det gaaer adskilligt over Historiens Forstand, det kan man ikke uden ved en mageløs Mangel paa Dialektik faae ud af Historien, hvor mageløst man end betragter den.«
FrunderligtForunderligt, og saa har man just villet bruge Historien til at bevise, at Christus var Gud.






d.
d




Er Følgen af Christi Liv vigtigere end hans Liv?


Nei, ingenlunde, lige omvendt; var det Tilfældet, saa var Christus kun et Menneske.
Det er nemlig ingenlunde mærkeligt, at et Menneske har levet; dem har der saa vist levet Millioner og Millioner nok af. Skal dette blive mærkeligt, saa maa hans Liv have en Mærkelighed, det er, Mærkeligheden kommer i Forhold til et Menneskes Liv først paa andet Sted. Det er ikke mærkeligt,  at han har levet, men hans Liv havde den og den Mærkelighed. Denne Mærkelighed kan saa blandt Andet ogsaa være, hvad han har udrettet, Følgerne af hans Liv.
Men at Gud har levet her paa Jorden som et enkelt Menneske, er uendelig Mærkeligt. Om det slet ingen Følger havde havt, det er det Samme, det bliver lige mærkeligt, uendelig mærkeligt, uendelig mærkeligere end alle Følgerne. Forsøg her at anbringe Mærkeligheden paa andet Sted, og man vil let se det Taabelige: hvad Mærkeligt skulde det vel være, at Guds Liv har havt mærkelige Følger? At tale paa den Maade er at pjatte.
Nei, det at Gud har levet, er det uendelig Mærkelige, det i og for sig Mærkelige. Antaget, at Christi Liv slet ingen Følger havde havt – dersom Nogen saa vilde sige, at hans Liv ikke var mærkeligt, saa er dette en Gudsbespottelse. Thi det er lige mærkeligt; og skulde der være Tale om Mærkeligheden paa andet Sted, maatte den være: det Mærkelige at hans Liv ingen Følger havde havt. Siger derimod Nogen, at Christi Liv er mærkeligt, paa Grund af Følgerne, saa er dette atter Gudsbespottelse; thi det er det i og for sig selv Mærkelige.
Eftertrykket falder ikke paa, at et Menneske har levet, men uendeligt falder Eftertrykket paa, at Gud har levet. Kun Gud kan lægge saa megen Vægt paa sig selv, at det, at han har levet, er uendelig vigtigere end alle de Følger deraf, som indregistreres i Historien.






e.
e




En Sammenstilling mellem Christus og et Menneske, der i levende Live lider samme Medfart af Samtiden som Christus leed.


Lad os tænke os et Menneske, en af hine Herlige, som af Samtiden lede Uret, men hvem saa Historien indsatte i hans Ret, idet den ved Hjælp af Følgerne af hans Liv gjorde det aabenbart, hvo han var. Jeg negter forøvrigt ikke, at al denne Bevisen af Følgerne egentlig dog er beregnet paa den mundus, qvi vult decipi. Thi hvo som ikke samtidig med hiin  Herlige saae, hvo han var, han bilder sig det egentlig kun ind, naar han ved Hjælp af Følgerne har faaet det at vide. Dog dette vil jeg ikke urgere, og i Forhold til et Menneske gjælder det dog, at Følgen af hans Liv er vigtigere end at han har levet.
Altsaa lad os tænke os en af hine Herlige. Han lever da med de Samtidige, men han bliver ikke forstaaet, ikke erkjendt for hvad han er, han bliver misforstaaet, saa bespottet, forfulgt, tilsidst ihjelslagen som en Forbryder. Men Følgen af hans Liv gjør det aabenbart, hvo han var; Historien, som opbevarer disse Følger, lader ham vederfares Ret, han nævnes nu fra Aarhundrede til Aarhundrede som den Store og Ædle, det med hans Fornedrelse er saa godt som glemt. Det var en Forblindethed af hiin Samtid, at den ikke erkjendte ham for hvad han var, en Ugudelighed, at den forhaanede og bespottede ham og endelig ihjelslog ham. Men lad nu det være glemt; først efter sin Død er han egentligen blevet det han var, i Følgerne af hans Liv, hvilke jo dog ere langt vigtigere end hans Liv.
Skulde det Samme nu ogsaa være Tilfældet i Forhold til Christus? Det var da en Forblindethed, en Ugudelighed af hiin Slægt – men lad nu det være glemt, Historien har nu indsat ham i hans Ret, vi veed nu af Historien, hvo Jesus Christus var, vi lade ham vederfares Ret.
O, ugudelige Tankeløshed, der gjør den hellige Historie til profan Historie, Christus til et Menneske! Kan man da af Historien faae noget at vide om Jesus Christus? (jvf.jævnfør b.). Paa ingen Maade. Jesus Christus er Troens Gjenstand, man maa enten troe paa ham eller forarges; thi at »vide« betyder just, at det ikke er om ham. Historien kan derfor vistnok rigeligt meddele Viden; men Viden tilintetgjør Jesus Christus.
Fremdeles, o, Gudsbespottelse, hvis Nogen formastede sig til om Christi Fornedrelse at sige: lad nu det med hans Fornedrelse være glemt. Christi Fornedrelse var dog vel ikke Noget, der hændte ham – om det end var hiin Slægts Synd  at korsfæste ham; ikke Noget der hændte ham, og maaskee ikke vilde være hændt ham i en bedre Samtid? Christus vilde selv være den Fornedrede og Ringe; Fornedrelsen (det skjøndt Gud at være det ringe Menneske) er altsaa Noget han selv har føiet sammen, Noget han vil skal være knyttet sammen, en dialektisk Knude, som Ingen skal formaste sig til at løse, og den heller Ingen kan løse, før han selv ved at komme igjen i Herlighed har løst den. Det er da ikke med ham som med et Menneske, der ved Samtidens Uretfærdighed ikke fik Lov at være sig selv eller at gjælde for hvad han var, hvorimod Historien gjorde det aabenbart; thi Christus vilde selv være den Fornedrede, just dette var hvad han vilde gjælde for. See, derfor skal Historien ingen Uleilighed gjøre sig med at lade ham vederfares Ret, og vi ikke i ugudelig Tankeløshed formastelig indbilde os, at vi uden videre veed, hvo han var. Thi det veed Ingen; og Den, som troer det, han maa blive samtidig med ham i hans Fornedrelse. Naar Gud vælger at lade sig føde i Ringhed, naar han, der holder alle Muligheder i sin Haand, ifører sig den ringe Tjeners Skikkelse, naar han gaaer værgeløs omkring og lader Menneskene gjøre ved ham, hvad de ville: saa veed han dog vel nok selv, hvad han gjør, og hvorfor han vil det; det er saa dog alligevel ham, der har Menneskene i sin Magt, ikke Menneskene, der have Magt over ham – og saa skal Historien ikke spille Næsviis med at ville gjøre aabenbart, hvo han var.
Endeligen, o Gudsbespottelse, hvis Nogen formaster sig til at sige, at den Forfølgelse, Christus leed, udtrykker noget Tilfældigt. Fordi et Menneske bliver forfulgt af sin Samtid, deraf følger ikke, at han har Ret til at sige, at dette vilde hænde ham til enhver Tid. Forsaavidt kan der være Noget i, naar Eftertiden siger: lad nu det med hvad Uret han leed, medens han levede, være glemt. Anderledes med Jesus Christus! Det er ikke ham, der ved at lade sig føde og ved at fremtræde i Judæa er gaaet op til Historiens Examen, det er ham der er Examinator, hans Liv er Examinationen, og ikke over hiin Slægt alene, men over Slægten. Vee den  Slægt, som frækt vovede at sige: lad nu det med hvad Uret han leed være glemt, Historien har nu gjort aabenbart, hvo han var, og indsat ham i hans Ret.
Antager man, at Historien formaaer det, saa sætter man Christi Fornedrelse i et tilfældigt Forhold til ham, ɔ:det vil sige saa gjør man ham til et Menneske, et udmærket Menneske, hvem Sligt ved Slægtens Ugudelighed hændte, Noget, han dog for sin Deel langtfra havde ønsket, thi han vilde (dette er det Menneskelige) gjerne have været noget Stort i Verden – istedetfor at Christus frit vil være den Ringe, og skjøndt hans Hensigt var at frelse Menneskene, dog ogsaa vilde udtrykke hvad »Sandheden« i enhver Slægt maatte lide, og hvad Sandheden maa lide. Men er dette hans allerhøieste Villie, og vil han først i sin Gjenkomst vise sig i Herligheden, og er han endnu ikke kommet igjen; og kan ingen Slægt angerløs, maa tvertimod enhver Slægt som Medskyldig betragte, hvad hiin Slægt gjorde ved ham: saa vee Den, der formaster sig til at tage Ringheden fra ham, eller at lade det være glemt, hvad Uret han leed, og fabelagtigt iføre ham de historiske Følgers menneskelige Herlighed, hvilken hverken er det Ene eller det Andet.






f.
f




Christenhedens Ulykke.Ulykke


Men dette er just Ulykken og har i mange mange Tider været Ulykken i Christenheden, at Christus hverken er det Ene eller det Andet, hverken Den han var, da han levede paa Jorden, ei heller Den, han (hvilket da maa troes) vil være ved sin Gjenkomst, men En, om hvem man paa utilladelig Maade af Historien har faaet Noget at vide, at han har været saadan noget stort Noget. Man er paa utilladelig og ulovlig Maade blevet vidende om Christus – thi det Tilladelige er at blive troende. Man har gjensidigt bestyrket hinanden i, at man ved Hjælp af Udfaldet af Christi Liv og de 1800 Aar, Følgerne, har faaet Facit at vide. Efterhaanden som dette blev Viisdom, destilleredes al Saft og Kraft ud af  Christendommen; Paradoxet afspændtes, man blev Christen uden at mærke det, og uden at mærke det Mindste til Forargelsens Mulighed. Man tog Christi Lære hen, vendte og skrabte den, han selv betryggede uden videre for Sandheden – en Mand, hvis Liv havde havt saadanne Følger i Historien. Alt blev saa saa ligefrem som Fod i Hose, naturligt, thi Christendommen er paa den Maade blevet Hedenskab. Der er i Christenheden en evindelig Søndags-Vævlen om Christendommens herlige og uskatteerlige Sandheder, dens milde Trøst, men det mærkes jo rigtignok, at det er 1800 Aar siden Christus levede; Forargelsens Tegn og Troens Gjenstand er blevet den eventyrligste af alle fabelagtige Skikkelser, en guddommelig Godmand. Hvad det er at forarges, veed man ikke, endnu mindre hvad det er at tilbede. Det man især priser hos Christus er just Det, som man, hvis man var samtidig dermed, vilde meest forbittres over, medens man nu er ganske tryg i Tillid til Udfaldet, og, i Tillid til, at det af Historien er ganske vist, at han var det Store, slutter: ergo er det det Rigtige. Det vil sige, det er det Rigtige, det Ædle, det Ophøiede, det Sande – naar det er ham, der gjør det; det vil sige, man bryder sig egentligen ikke i dybere Forstand om at faae at vide, hvad det er han gjør, endnu mindre om efter ringe Evne med Guds Bistand at efterligne ham i at gjøre det Rigtige, det Ædle, det Ophøiede, det Sande. Thi hvilket det er, faaer man egentligen ikke at videvide, kan derfor i Samtidighedens Situation dømme lige modsat; man nøies med at beundre og prise, og er, som det blev sagt om en Oversætter, der ængstelig ordret, derfor ogsaa meningsløst, oversatte en Forfatter, »for samvittighedsfuld«, maaskee ogsaa for feig og blødagtig, til ret at ville forstaae.
Christenheden har afskaffet Christendommen, uden ret selv at vide det; Følgen er, at skal der gjøres Noget, maa man forsøge igjen at indføre Christendommen i Christenheden.











II.
II











Indbyderen.
Indbyderen





Indbyderen er altsaa den fornedrede Jesus Christus, og det er ham, der har sagt hine Indbydelsens Ord. Det er ikke fra Herligheden han siger dem. Var Forholdet dette, saa er Christendommen Hedenskab, og Christus taget forfængelig; derfor er det ogsaa usandt, at det er saa. Men var det saa, at Den, der sidder i Herlighed, vilde sige disse Ord: kommer hid, som var det saa ganske ligefrem til at løbe lige i Armene paa Herligheden – ja, hvad Under saa, at der løb en Mængde til! Men De, der løbe paa den Maade, de løbe blot med Liimstangen, indbildende sig, at de veed, hvo Christus er. Men det veed Ingen; og for at troe paa ham, maa man begynde med Fornedrelsen.
Indbyderen, Den der siger Ordene, altsaa Den, hvis Ord disse Ord ere – medens de samme Ord i en Andens Mund jo ere en historisk Usandhed – er den fornedrede Jesus Christus, det ringe Menneske, født af en foragtet Jomfru, hans Fader en Tømmermand, i Slægtskab med nogle andre simple Folk af den laveste Classe, det ringe Menneske, som derhos (hvad der da ganske rigtigt netop er Olie i Ilden) sagde sig at være Gud.
Det er den fornedrede Jesus Christus, der har sagt hine Ord. Og intet Ord af Christus, ikke eet eneste har Du Lov  at tilegne Dig, Du har ikke mindste Deel i ham, ikke i fjerneste Maade Samfund med ham, hvis Du ikke er blevet saaledes samtidig med ham i hans Fornedrelse, at Du ganske som de Samtidige har maattet blive opmærksom paa den Formaning af ham: salig Den, som ikke forarges paa mig! Du har ikke Lov at tage Christi Ord hen og lyve ham bort; Du har ikke Lov at tage Christi Ord hen og phantastisk gjøre ham til Noget ved Hjælp af Historiens Snaksomhed, der, naar den snakker om ham, ganske bogstavelig ikke veed, hvad den snakker om.
Det er den fornedrede Jesus Christus, der taler; det er historisk sandt, at han har sagt disse Ord, det er Usandhed, at disse Ord ere sagte af ham, saasnart man forandrer hans historiske Virkelighed.
Altsaa det ringe, fattige Menneske, med tolv stakkels Disciple af den simpleste Classe i Folket, en Tid lang Gjenstand for Nysgjerrighed, men senere kun i Selskab med Syndere, Toldere, Spedalske, Afsindige; thi det gjaldt Ære, Liv og Gods, i ethvert Fald (den Straf veed vi jo var sat derpaa) at blive udelukket af Synagogen, blot man lod sig hjælpe af ham – – kommer nu hid alle I, som arbeide og ere besværede! O, min Ven, om Du var døv og blind og halt og spedalsk o. s. v.og saa videre o. s. v.og saa videre, om Du, hvad aldrig før var hørt eller seet, forenede alle menneskelige Elendigheder i Din Elendighed – og om han ved et Mirakel vilde hjælpe Dig: det var dog muligt, at Du (og dette er det Menneskelige) mere end alle disse Lidelser frygtede den Straf, der var blevet sat paa at lade Dig hjælpe af ham, den Straf at udstødes af Samfundet med andre Mennesker, at forhaanes, bespottes Dag ud og Dag ind, maaskee at miste Livet. Det var menneskeligt (og dette er det Menneskelige), om Du tænkte som saa: nei, Tak, saa vil jeg dog heller vedblive at være døv og blind o. s. v.og saa videre end at hjælpes paa den Maade.
»Kommer hid, kommer hid, alle, alle I, som arbeide og ere besværede, o, kommer hid, see han indbyder Eder, han aabner sin Favn!« O, naar en pyntelig Mand i Silke siger  dette med en behagelig, velklingende Stemme, saa det yndelig giver Gjenlyd i de deilige Hvælvinger, en Silke-Mand, der udbreder Ære og Anseelse over det at høre ham; o, naar en Konge i Purpur og Fløiel siger dette, med Juletræet i Baggrunden, hvorpaa alle de herlige Goder hænge, som han agter at uddele: ja, ikke sandt, saa er der Mening deri? Men hvad Mening Du end har derom, saa meget er vist, det er ikke Christendom, det er lige det Modsatte, Christendommen saa stik imod som det er muligt; thi husk paa Indbyderen!
Og døm saa selv – thi dertil har Du Lov; derimod have Menneskene egentlig ikke Lov til, hvad de saa ofte gjøre, at bedrage sig selv. At et Menneske, der seer saaledes ud, et Menneske, hvis Selskab Enhver flyer, der endnu har den mindste Smule Klogskab i Panden, den mindste Smule at tabe i Verden, at han – ja, det er det Urimeligste og Afsindigste af Alt, man veed neppe, om man skal lee eller græde – at han – ja, det er ubetinget det Ord man sidst skulde vente at høre af ham (thi om han havde sagt: kommer hid og hjælper mig; eller: lader mig med Fred; eller: skaaner mig; eller stolt: jeg foragter Eder Alle – det lod sig dog forstaae) – at han siger: kommer hid til mig! jo, det seer rigtignok indbydende ud! Og nu videre: alle I, som arbeide og ere besværede – ret som havde saadanne Mennesker ikke allerede Ulykker nok at trækkes med, at de saa endnu oven i Kjøbet skal udsættes for alle Følgerne af at indlade sig med ham. Og saa endelig: jeg vil give Eder Hvile. Det manglede blot – han vil hjælpe dem! O, jeg vilde sige: selv den godmodigste Spotter, der har levet samtidigen med ham, maatte jo sige: »det var da det, han sidst skulde indlade sig paa – at ville hjælpe Andre, naar man selv er i den Forfatning. Det er jo ligesom hvis en Tigger vilde gjøre Anmeldelse til Politiet om, at man havde bestjaalet ham. Thi at En, der Intet eier og Intet har eiet, anmelder at være bestjaalen, er en Modsigelse, og ligesaa, at ville hjælpe Andre, naar man selv meest trænger til Hjælp.« Det er jo menneskelig talt den afsindigste Modsigelse, at Den, der bogstavelig ikke har Det, hvortil han kan helde sit Hoved, at  den Mand, om hvem det, menneskelig, saa sandt blev sagt »see hvilket Menneske« – at han siger: kommer hid til mig alle I, som lide – jeg vil hjælpe!
Prøv Dig nu selv – thi dette har Du Lov til, Du har Lov til at prøve Dig selv, derimod har Du egentligen ikke Lov til uden Selvprøvelse at lade Dig af »de Andre« indbilde, eller indbilde Dig selv, at Du er Christen – altsaa prøv nu Dig selv: hvis Du levede samtidigen med ham! Sandt nok, han – ak, han! han sagde sig selv at være Gud! Det har jo mangen gal Mand gjort – og hele Samtiden dømte: »han bespotter Gud.« Ja, derfor var det der blev sat Straf paa at lade sig hjælpe af ham, det var det Bestaaendes og den offentlige Menings gudfrygtige Omsorg for Sjelene, at Ingen skulde komme paa Afveie: det var Gudsfrygt at man saaledes forfulgte ham. Førend da En beslutter sig til at lade sig hjælpe, har han dette at betænke, at han ikke blot maa vente Menneskenes Modstand, men betænk det vel, selv om Du forresten kunde udholde alle Følgerne af dette Skridt, betænk det vel, at Menneskenes Straf her er Guds Straf over ham den Gudsbespotter – Indbyderen!
Kommer nu hid alle I, som arbeide og ere besværede!
Ikke sandt, der er ikke Noget at haste efter, der bliver en lille Standsning, som passende benyttes til at gaae om ad en anden Gade. Og hvis Du ikke saaledes, dersom Du var samtidig, vil skulke om ad en anden Gade, eller i Christenheden skulke Dig til at være saadan Christen: saa bliver der en uhyre Standsning, den Standsning, hvilken er Betingelsen for at Troen kan blive til: Du er standset paa Forargelsens Mulighed.
Dog for at gjøre det ganske klart og nærværende, at Standsningen ligger i Indbyderen, at Indbyderen standser og gjør det til en ingenlunde just saa ligefrem, men ganske egen Sag at følge Indbydelsen, fordi man ikke faaer Lov til at tage Indbydelsen hen, men maa tage Indbyderen med: skal jeg korteligen gjennemgaae hans Liv i tvende Afsnit, der udvise en Forskjellighed, skjøndt dog begge væsentligen liggende indenfor Bestemmelsen: Fornedrelsen; thi for Gud er det altid en Fornedrelse at være Menneske, om han saa var Keiser over alle Keisere, og han er væsentligen ikke mere fornedret, fordi han er et fattigt, ringe Menneske, bespottet, som Skriften tilføier, bespyttet.







A.
A










Hans Livs første Afsnit.Afsnit



Og lad os nu tale om ham ganske ugeneret, aldeles som de Samtidige have talet om ham, og som man taler om en Samtidig, et Menneske som vi andre, hvem man seer paa Gaden i Forbigaaende, om hvem man veed, hvor han boer, paa hvad Sal, hvad han er, hvoraf han lever, hvem hans Forældre ere, hans Slægt, hvordan han er skabt, og gaaer klædt, med hvem han omgaaes, »og noget Overordentligt er der da ikke at see paa ham, han seer ud ganske som alle Andre«, kort, som man taler om en Samtidig, hvem man ikke saadan gjør videre Ophævelse over; thi i Samtidighedens Situation med disse tusinde og tusinde virkelige Mennesker kan der ikke saaledes gjøres Plads for en Forskjel som den, maaskee at blive mindet i alle Aarhundreder, og den at være en virkelig Kræmmersvend »lige saa god som han«. – Altsaa lader os tale om ham som Samtidige tale om en Samtidig. Jeg veed vel, hvad jeg gjør; og tro Du mig, den tillærte, dresserede, dvaske verdenshistoriske Vane, i Kraft af hvilken man altid saadan med en vis Ærbødighed taler om Christus, da man jo af Historien saadan har faaet at vide, og har hørt saa meget saadan om, at han saadan skal have været saadan noget stort Noget – den Ærbødighed er ikke en suur Sild værd, den er Tankeløshed, Skinhellighed, forsaavidt Gudsbespottelse; thi det er Gudsbespottelse at have tankeløs Ærbødighed for Den, man enten skal troe eller forarges paa.
Det er den fornedrede Jesus Christus, et ringe Menneske, født af en foragtet Jomfru, hans Fader en Tømmermand. Men han fremtræder rigtignok under Forhold, som ganske særligen maae henlede Opmærksomheden paa ham. Det lille Folk, i hvilket han fremtræder, Guds udvalgte Folk som det kalder sig, imødeseer en Forventet, der skal bringe en gylden Tid for Land og Folk. Det forstaaer sig, den Skikkelse, under hvilken han optræder, er saa forskjellig fra de Flestes Forventning, som det er muligt. Derimod svarer den mere til gamle Spaadomme, med hvilke Folket dog maa antages at være bekjendt. Saaledes træder han frem; en Forgænger har henledt Opmærksomheden paa ham, og selv samler han den afgjort paa sig ved Under og Tegn, om hvilke der bliver Tale i hele Landet – og han er Øieblikkets Helt, hvor han gaaer og staaer omgiven af en talløs Menneske-Vrimmel. Sensationen han vækker er uhyre, Alles Øine rettede paa ham, Alt hvad der kan gaae, ja endog hvad der kun kan krybe, maa have seet dette Vidunder – og Alle maae have en Dom, en Mening om ham, saa Leverandeurerne af Meninger og Domme næsten maae gjøre Opbud, fordi Søgningen er saa rivende og Modsigelserne saa krydsende. Dog er han, Undergjøreren, bestandigt det ringe Menneske, der bogstavelig ikke har det, hvortil han kan helde sit Hoved. – Og lad os ikke glemme: Tegn og Under i Samtidighedens Situation har en ganske anden Elasticitet til at støde fra og til at trække til, end dette Spagfærdige, dette, som Præsterne i Almindelighed opvarme det, endnu Spagfærdigere om Tegn og Under – for 1800 Aar siden. Tegn og Under i Samtidighedens Situation er noget forbistret nærgaaende Noget, Noget der paa en høist generende Maade næsten tvinger En til at have en Mening, Noget man, naar man nu engang ikke er oplagt til at troe, kan blive i høi Grad forbittret over at være samtidig med, da det gjør En, især jo mere forstandig, udviklet og dannet man er, Tilværelsen altfor anstrenget. Det er en ganske egen Sag i Forhold til en Samtidig at skulle antage, at han virkelig gjør Tegn og Under – naar man har ham paa Afstand, naar Udfaldet af hans Liv hjælper En ind i Indbildninger, saa kan man let saadan indbilde sig, at man troer det.
Altsaa Mængden er henreven af ham, den følger ham jublende, seer Tegn og Under, baade dem han gjør og dem han ikke gjør, glad i Haabet om, at den gyldne Tid vil begynde, naar han bliver Konge. Men Mængden gjør sig sjelden Rede for sin Dom, dømmer idag Eet, imorgen et Andet. Den Kloge og Forstandige deeltager derfor ikke uden videre deri. Lad os nu see, hvad den Kloge og Forstandige, saasnart det første Overraskelsens og Forbauselsens Indtryk er forvundet, maa dømme.
Den Kloge og Forstandige maatte sige. »Antaget og, at denne Mand er, hvad han udgiver sig for at være, det Overordentlige – thi det med at han skulde være Gud kan jeg da ikke betragte anderledes end som en Overdrivelse, hvilket jeg villigt vil holde ham til Gode og tilgive ham, dersom jeg virkeligen ansaae ham for det Overordentlige, i Ord hænger jeg mig ikke – antaget, hvad jeg forøvrigt har mine Betænkeligheder ved, og hvorom jeg i ethvert Tilfælde suspenderer min Dom, at det er Mirakler han gjør: er det saa ikke en uforklarlig Gaade, at denne samme Mand kan være saa taabelig, saa indskrænket, saa aldeles blottet for Menneskekundskab, saa svag, eller saa godmodig-forfængelig, eller hvad man nu vil kalde det, at bære sig saaledes ad, næsten at paanøde Menneskene sine Velgjerninger! Istedetfor stolt og herskende at holde Menneskene paa den dybeste Underkastelses Fjernhed fra sig, tage deres Tilbedelse, naar han den sjeldne Gang saaes: istedet derfor at være tilgængelig for Alle, eller endnu rigtigere selv at gaae til Alle, at omgaaes Alle, næsten som var det at være det Overordentlige det at være Alles Tjener, som var det at være det Overordentlige, hvad han selv siger sig at være, det at være bekymret for, om Menneskene ville have Gavn af ham eller ikke, kort, som var det at være det Overordentlige det at være den meest Bekymrede af Alle. Uforklarligt er det Hele mig, hvad han vil, hvad hans Hensigt er, hvortil hans Stræben sigter, hvad han vil opnaae, hvilken Meningen er. Han der ved mangt et enkelt Udsagn, hvad jeg ikke kan negte ham, røber et saa dybt Indblik i det menneskelige Hjerte, han maa dog vel sagtens vide, hvad jeg med Mindre end Halvdelen af min Klogskab kan sige ham forud, at paa den Maade kommer man ingen Vegne i Verden – med mindre man da foragtende Klogskab redeligt tragter efter at blive til Nar, eller maaskee endog gaaer saavidt i Redelighed, at man foretrækker at blive slaaet ihjel; men saa er man jo dog vel gal, naar det er det man vil. Som sagt, som Menneskekjender, maa han dog sagtens vide, at det man skal gjøre, er at bedrage Menneskene, og saa at give sit Bedrag Skin af Velgjerninger, man gjør hele Slægten. Saa høster man alle Fordele, selv den, hvis Nydelse er den kosteligste af alle, den af de Samtidige at kaldes Menneskeslægtens Velgjører – og naar man først er i sin Grav, saa blæse være med hvad Efterverdenen siger om En. Men at give sig saaledes hen, som han gjør, ikke at holde det Mindste paa sig selv, næsten at tigge Menneskene til at tage mod disse Velgjerninger: nei, slutte mig til ham, kunde da aldrig falde mig ind. Og det forstaaer sig, han indbyder mig da heller ikke; thi han indbyder jo kun dem, som arbeide og ere besværede.«
Eller. »Hans Liv er ganske simplement Phantasteri; og det er endda det mildeste Udtryk man kan bruge derom, man er, naar man dømmer saaledes, godmodig nok til aldeles at glemme denne rene Galskab, at han anseer sig selv for at være Gud. Det er Phantasteri. Saadan kan man i det Høieste leve et Par Aar i Ungdommen. Men han er allerede over 30 Aar. Og han er bogstaveligen Ingenting. Og videre, om ganske kort Tid maa han aldeles have tabt al Agtelse og Anseelse blandt Folket – det Eneste, der hidtil kunde være Tale om at han har skaffet sig. Vil man sikkre sig Folkegunst i Længden, hvad jeg villig indrømmer er det usikkreste Parti, man overhovedet kan tage, maa man bære sig anderledes ad. Det vil ikke vare mange Maaneder, førend Mængden er kjed af En, der saaledes er til Tjeneste; han bliver betragtet som fortabt Person, et Slags mauvais sujet, der kan være glad ved at ende i en Afkrog af Verden, glemmende Verden og glemt, hvis han da ikke ved at blive paa Stedet, skulde, i  Fortsættelse af alt hans Foregaaende, være phantastisk nok til at ville slaaes ihjel, den uundgaaelige Følge af at blive paa Stedet. Hvad har han gjort for sin Fremtid? Intet. Har han nogen fast Stilling? Nei. Hvad Udsigter har han? Ingen. Blot dette Simple, hvorledes vil han fordrive Tiden, naar han bliver Ældre, de lange Vinteraftener, hvad vil han udfylde dem med, han kan ikke engang spille Kort. Han har en Smule Folkegunst – i Sandhed af al rørlig Eiendom den rørligste, den kan i en Haandevending være en uhyre Folke-Ugunst. – At slutte mig til ham, nei, jeg siger Tak, gal er jeg dog Gud skee Lov endnu ikke blevet.«
Eller. »At der (naar man da reserverer sig sin og den sunde Menneske-Forstands Ret til at afholde sig fra enhver Dom betræffende hans Paastand at være Gud) er noget Overordentligt ved det Menneske, derom er egentligen ingen Tvivl. Snarere kunde man næsten blive forbittret paa Styrelsen, at den har betroet en Saadan, hvad den har betroet ham, en Saadan, der gjør det Modsatte af hvad han selv siger: at man ikke skal kaste sine Perler for Sviin – hvorfor det da ogsaa vil ende med, at disse, ganske rigtigt, vende sig om og træde ham ned. Sligt kan man altid vente af Sviin – men derimod skulde man ikke vente, at Den, der selv er opmærksom derpaa, gjør det Modsatte af hvad han veed, man ikke skal gjøre. Ja, kunde man paa en behændig Maade fraliste ham hans Viisdom – thi den høist eiendommelige Tanke, som han selv synes at sætte saa megen Priis paa, at han er Gud, skal jeg med Fornøielse lade ham ene om som hans udelukkende Eiendom – kunde man fraliste ham hans Viisdom – uden at blive hans Discipel! Kunde man liste sig til ham om Natten og faae det ud af ham – thi at redigere og udgive det, det skal jeg nok være Mand for, und zwar paa en ganske anden Maade. Der skal til hele Verdens Forbauselse komme noget ganske Andet ud deraf, det lover jeg for, thi saa meget seer jeg nok, der stikker noget saare dybt i hvad han siger, Ulykken er blot, at han er Den, han er. Men maaskee, hvo veed, maaskee lader det sig am Ende gjøre at narre ham det fra,  maaskee er han i denne Henseende igjen godmodig tosset nok til at meddele sig ganske aabent. Det var ikke umuligt; thi mig forekommer det, at Viisdommen, som han aabenbart besidder, ved at betroes ham, er blevet betroet en Nar: en saadan Modsigelse er hans Tilværelse. – Men at slutte mig til ham, at blive Discipel, nei, det var da, at gjøre sig selv til Nar.«
Eller. »Dersom det, hvad jeg dog lader uafgjort, er det Gode og Sande, dette Menneske vil, saa gjør han i det mindste for saavidt Gavn, især mod Ynglinge og den uerfarne Ungdom, hvem det for Livets Alvors Skyld er saa tjenligt, jo tidligere jo bedre ret tilgavns at forstaae dette: han gjør det iøinefaldende selv for den meest Forblindede, at dette Høitravende med at leve for det Gode og Sande har en betydelig Tilsætning af det Latterlige i sig; han beviser, hvor rigtigt vor Tids Digtere have truffet det, naar de altid lade det Gode og Sande repræsentere af en halvfjantet Person, eller af En, der er saa dum, at man kan løbe Døre op med ham. At anstrenge sig saaledes som dette Menneske gjør, at forsage Alt, kun ingen Møie og Besværlighed, at være paa Pinde til enhver Tid af Dagen, ivrigere end den travleste praktiserende Læge – og hvorfor? Er det fordi det er hans Levebrød? Nei, ikke i fjerneste Maade, det er, saavidt man kan skjønne, nok aldrig faldet ham ind, at ville have noget. Er det da, fordi han tiener Penge derved? Nei, ikke 4ßSkilling – han eier ikke 4ßSkilling, og om han eiede dem, saa gav han dem strax bort. Er det da for at opnaae Ære og Anseelse i Staten? Lige omvendt, han afskyer al verdslig Anseelse. Og han der, da han nu engang forsmaaer al verdslig Anseelse, og øver den Kunst at kunne leve af Ingenting, han der (hvad der dog ogsaa er Mening i) hvis ellers Nogen var beregnet paa at tilbringe sit Liv i det behageligste Farniente: han er Den, som lever mere anstrenget end nogen Statstjener, hvem Ære og Anseelse lønner, mere anstrenget end nogen Forretningsmand, der tjener Penge som Græs. Hvorfor anstrenger han sig da saaledes, eller (thi hvortil dette Spørgsmaal om hvad der intet Spørgsmaal kan være om!): at anstrenge sig saaledes – for at opnaae den  Lykke, at blive udleet, bespottet o. s. v.og saa videre: i Sandhed det er en egen Art Fornøielse. At En trænger sig igjennem Mængden for at naae hen til det Sted, hvor der uddeles Penge, Hæder og Ære: det lader sig forstaae. Men at trænge sig frem for at blive kagstrøgen: hvor ophøiet, hvor christeligt, hvor dumt.«
Eller. »Der høres om dette Menneske saa mange overilede Domme af dem, som Intet forstaae – og forgude ham, og saa mange strenge Domme af dem, som dog maaskee misforstaae ham, mig skal man ikke med Rette kunne beskylde for nogen overilet Dom; jeg forholder mig ganske kold og rolig, ja, hvad mere er, jeg er mig bevidst at være saa føielig og moderat mod ham, som muligt: lad det være saa, hvad jeg dog kun til en vis Grad indrømmer, at selv Forstanden imponeres af dette Menneske. Hvad maa der nu dømmes om ham? Dommen bliver: jeg kan for det første ingen Mening have om ham. Jeg mener ikke betræffende at han siger sig at være Gud, thi derom vil jeg i al Evighed ingen Mening kunne have; nei, jeg mener om ham som Menneske betragtet. Først Udfaldet af hans Liv vil kunne afgjøre, om han virkelig var det Overordentlige, eller han, bedragen af sin Indbildningskraft, har lagt en altfor stor Maalestok an, ikke blot for sig, men overhovedet for det at være Menneske. Mere kan jeg med min bedste Villie ikke gjøre for ham; om han var min eneste Ven, mit eget Barn, jeg kunde ikke dømme skaansommere, og heller ikke anderledes. Men deraf følger rigtignok sandsynligviis, at jeg af gode Grunde ingen Mening kan komme til at have om ham. Thi for at have en Mening, maa jeg først see Udfaldet af hans Liv, og indtil det Sidste, det er, han maa være død. Saa kan jeg, og dog kun maaskee, have en Mening om ham; og selv dette antaget, er det jo dog kun i uegentlig Forstand om ham, thi han er jo saa ikke mere. Af sig selv følger det da, at jeg umuligt kan slutte mig til ham, saa længe han lever. Den Myndighed, med hvilken han siges at lære, kan for mig ikke have nogen afgjørende Betydning, det er dog vel let at see, at han bevæger sig i en Cirkel, saa han beraaber sig paa hvad han skal bevise,  og hvilket igjen kun kan bevises ved Udfaldet, forsaavidt det da ikke hænger sammen med hiin hans fixe Idee, at han er Gud; thi dersom det er derfor han har Myndighed, fordi han er Gud, saa er Svaret: ja – dersom. Saa meget kan jeg derimod indrømme ham, at hvis jeg tænkte mig at leve i en senere Slægt, og hvis da Udfaldet af hans Liv, dets Følger i Historien havde gjort det aabenbart, at han var det Overordentlige: da vilde det ikke være langtfra, der vilde kun fattes Lidet i, at jeg blev hans Discipel.«
Den Geistlige maatte sige. »Af en Bedrager og Folkeforfører er der egentlig noget ualmindelig Ærligt ved ham, hvorfor han da heller ikke kan blive saa absolut farlig, om det end seer nok saa farligt ud, saa længe Ilingen staaer paa, seer nok saa farligt ud med hans uhyre Popularitet, indtil saa Ilingen er forbi, og Folket – just Folket – igjen styrter ham. Det Ærlige er, at ville udgive sig for den Forventede og saa at ligne ham saa lidet som han gjør – det er ærligt, ligesom naar En vil udgive falske Sedler, saa at gjøre dem saa slette, at Enhver, der har noget Kjendskab, strax kan see det. – Vel sandt, vi imødesee alle en Forventet, dog at det er Gud i egen Person der skulde komme, er da ingen Fornuftigs Forventning, og enhver Religieus gyser for Gudsbespottelsen, som dette Menneske forskylder. Dog en Forventet imødesee vi, deri ere vi alle enige. Men Verdens-Regjeringen gaaer ikke tumultuarisk i Spring, Verdens-Udviklingen er ikke, og dette ligger jo allerede i at det er en Udvikling, revolutionair men evolutionair. Den sande Forventede vil derfor see ganske anderledes ud, vil komme som det Bestaaendes herligste Blomst og høieste Udfoldelse. Saaledes vil den sande Forventede komme, og han vil bære sig ganske anderledes ad; han vil erkjende det Bestaaende som Instants, sammenkalde hele Geistligheden til et Convent, forelægge den sit Resultat, samt sit Creditiv – og saa, hvis han da ved Ballotationen faaer Majoritet, blive modtaget og hilset som det Overordentlige, som det han er: den Forventede.«
»Men i dette Menneskes Optræden er der en Dupplicitet; han er for meget af en Dommer; det er som vilde han  paa een Gang være Dommeren, der dømmer det Bestaaende, og saa dog tillige selv den Forventede. Vil han ikke det Første, hvortil saa hans absolute Isolation, hans Fjernhed fra Alt, hvad der hedder det Bestaaende! Vil han ikke være Dommeren, hvortil saa hans phantastiske Flygten udenfor Virkeligheden ud i Selskab med den uvidende Almue, hans revolutionaire Hovmods Forsmaaen af al det Bestaaendes Intelligents og Dygtighed, for at begynde ganske og aldeles paany og forfra ved Hjælp af – Fiskere og Professionister, saa det er som Motto for hans hele Existents i Forhold til det Bestaaende, at han er et uægte Barn! Vil han blot være den Forventede, hvortil saa hvad han taler om, ikke at sætte en ny Lap paa et gammelt Klædebon, Ord der netop ere enhver Revolutions Feltraab, thi deri ligger jo ikke at ville erkjende det Bestaaende, men at ville have det bort, istedetfor at slutte sig til det Bestaaende, og hvis man er Reformator, forbedre det, hvis man er den Forventede, at udvikle det til sit Høieste. Dette er en Dupplicitet; og dette lader sig ikke gjøre, baade at være Dommeren og den Forventede; og denne Dupplicitet bliver hans Undergang, hvilken jeg allerede har beregnet. En Dommers Katastrophe digtes rigtigt at blive voldsom Død; men den Forventedes kan jo dog vel umuligt blive Undergang, saa er han jo eo ipso ikke den Forventede, det er, ikke Den, hvem det Bestaaende venter paa atfor atat forgude. Denne Dupplicitet seer Folket ikke endnu, det seer i ham den Forventede, hvad det Bestaaende umuligt kan, og hvad kun Folket, den løse og ledige Mængde kan, fordi den selv er intet mindre end noget Bestaaende. Men saasnart Duppliciteten bliver aabenbar, saa er det hans Undergang. Nei, saa var hans Forgænger en langt bestemtere udpræget Skikkelse, han var kun Eet: Dommeren. Men hvilken Confusion og Forvirrethed, at ville være begge Dele, og hvilken yderligere Confusion, selv at anerkjende Forgængeren som Den, der skulde holde Dom, altsaa dog vel netop gjøre det Bestaaende modtageligt for og ganske istand til at modtage den Forventede, og saa selv at ville være den Forventede, der følger efter Dommeren – og saa dog ikke ville slutte sig til det Bestaaende!«
Og Philosophen maatte sige. »En saa rædsom eller rettere saa afsindig Forfængelighed, at et enkelt Menneske vil være Gud, er da noget hidtil Uhørt; en til den Yderlighed dreven Form af den rene Subjektivitet og den blotte Negation er aldrig seet. Han har ingen Lære, intet System, han veed i Grunden Ingenting, det er saadan enkelte aphoristiske Yttringer, nogle Stykker Sententser og et Par Parabler, han vedbliver at repetere eller variere, hvorved han blænder Massen, for hvem han ogsaa gjør Tegn og Under, saa den, istedetfor at faae Noget at vide eller nogen sand Belærelse, kommer til at troe paa ham, der saa fatalt som det er muligt i eetvæk paanøder En sin Subjektivitet. I ham og i hvad han siger er der slet intet Objektivt eller Positivt; for saavidt behøver han ikke at gaae under, thi, philosophice, er han gaaet under, det er jo den blotte Subjektivitets Bestemmelse at gaae til Grunde. Man kan indrømme ham, at han er en mærkelig Subjektivitet, at han, det være nu med hans øvrige Tegn og Under som det være vil, bestandigt, som Lærer betragtet, repeterer Miraklet med de fem smaae Brød: ved Hjælp af lidt Lyrik og nogle Aphorismer sætter han hele Landet i Bevægelse. Men selv om man vil oversee Galskaben, at han mener sig at være Gud, saa er det en ubegribelig Feiltagelse, som rigtignok kun røber liden philosophisk Dannelse, at mene, at overhovedet Gud kunde aabenbare sig i et enkelt Menneskes Skikkelse. Slægten, det Universelle, det Totale er Gud; men Slægten er dog vel ikke noget enkelt Individ. Det er overhovedet Anmasselsen, som ligger i Subjektiviteten, at den Enkelte vil være Noget; men det forstaaer sig, det Afsindige er, at den Enkelte vil være Gud. Var det muligt dette Afsindige, at et enkelt Menneske var Gud, saa maatte man jo conseqvent tilbede dette enkelte Menneske; en større philosophisk Bestialitet lader sig ikke tænke.«
Den kloge Statsmand maatte sige. »At dette Menneske i Øieblikket er en Magt, lader sig ikke negte – fraseet naturligviis den Indbildning, han har, at han er Gud. Sligt slaaer man nu een Gang for alle en Streg over som et privat Liebhaberi, der ikke videre bringes i Anslag og Ingen vedkommer, mindst en Statsmand. En Statsmand seer blot paa, hvad Magt et Menneske har, og at han i dette Øieblik er en Magt, lader sig, som sagt, ikke nægte. Men hvad han vil, hvad han styrer efter, er ikke godt at blive klog paa; er dette Klogskab, maa det være en aldeles ny og egen Art, ikke ganske uliig Det, man ellers kalder Galskab. Han har betydelige Forcer; men han synes at tilintetgjøre dem, istedetfor at bruge dem, han giver dem ud, men han faaer Ingenting igjen. Jeg betragter ham som et Phænomen, med hvilket – og det gjør man aldrig med et Phænomen – man klogeligen ikke indlader sig, da det er aldeles umuligt at beregne ham eller Katastrophen for hans Liv. Det er muligt, at han kan blive Konge, det er muligt – men det er ikke umuligt, eller rettere det er netop lige saa muligt, at han kan ende paa Skafottet. Han mangler i sin hele Stræben Alvor. Med en uhyre Vingestrækning svæver han, ikke videre; han gjør ingen Ende fast, tager intet Bestik – han svæver. Er det for Nationaliteten han vil kæmpe, eller er det en communistisk Omvæltning han tilsigter, er det en Republik han vil, eller et Kongerige, med hvilket Parti vil han holde, og mod hvilket, eller vil han see at staae sig godt med alle Partier, eller vil han stride med alle Partier? Indlade mig med ham – nei, det var da det Sidste, jeg vilde, jeg gjør endog mere, jeg tager alle mulige Forsigtighedsregler mod ham. Jeg forholder mig ganske stille, foretager Intet, jeg er som var jeg ikke til; thi man kan end ikke beregne, hvorledes han, blot man foretog sig det Mindste, kunde komme til at gribe forstyrrende ind, eller hvorledes det kunde hvirvles ind i Hans. Farlig, i en vis Forstand uhyre farlig er det Menneske. Men min Beregning er at fange ham, netop ved slet Intet at gjøre. Thi styrtes maa han – og sikkrest ved sig selv, ved at snuble over sig selv; jeg har, i det mindste ikke i dette Øieblik, ikke Kræfter til at styrte ham, og jeg veed Ingen der har det. Nu at  gjøre det Mindste mod ham, var blot selv at blive knuust. Nei, bestandig kun negativ Modstand, Intet, saa indvikler han sig formodentlig i de uhyre Conseqventser, han drager efter sig, han kommer til at træde i Slæbet – og saa falder han.«
Og den satte Borgermand maatte sige, hvad der vilde blive Dommen i hans Familie. »Nei, lad os være Mennesker, til Maade er Alt godt, for Lidt og for Meget fordærver Alt, og som et fransk Ordsprog, jeg har hørt af en Handels-Reisende, siger: enhver Kraft, der overdrives, styrtes – og dette Menneske, hans Undergang er saamænd vis nok. Jeg har ogsaa alvorligt taget min Søn for, advaret og foreholdt ham, at han ikke gaaer hen og kommer paa gale Veie, og slutter sig til det Menneske, og hvorfor? fordi Alle løbe efter ham. Ja, hvilke alle? løse og ledige Mennesker, Gadestrygere og Landløbere, der har let ved at løbe. Men af Bosiddende og Velhavende dog ikke ret mange, og af de kloge og anseete Folk, efter hvem jeg altid stiller mit Uhr, slet ingen, hverken Etatsraad Jeppesen, eller Conferentsraad Marcus, eller den rige Agent Christophersen, nei, nei, de Folk de veed nok, hvilket der er hvilket. Og see vi nu til de Geistlige, som da bedst maae forstaae sig paa Sligt – de betakker dem. Det var det Pastor Grønvald sagde igaar Aftes i Klubben, »det Liv tager en Ende med Forfærdelse«; og den Karl han kan mere end prædike, ham skal man ikke høre om Søndagen i Kirken, men om Mandagen i Klubben, jeg vilde blot ønske, jeg havde Halvdelen af hans Forstand paa Verden. Han sagde ganske rigtigt, det var som talt ud af mit Hjerte, »det er kun løse og ledige Mennesker der render efter ham«. Og hvorfor rende de efter ham? fordi han kan gjøre nogle Under. Men hvo siger, at det er Under, eller at han giver sine Disciple den samme Kraft; og i ethvert Fald er et Under noget høist Uvist, derimod er det Visse det Visse. Enhver alvorlig Fader, som har voxne Børn, maa i Sandhed være bekymret, at ikke hans Sønner lade sig forføre og henrive og komme i Kast med ham samt de fortvivlede Mennesker, der følge ham, fortvivlede Mennesker, som slet Intet have at tabe. Og selv  disse, hvordan hjælper han dem? Man maa jo være gal for at ville hjælpes paa den Maade, selv betræffende den fattigste Stodder er det dog sandt, at han hjælper ham af Dynen i Halmen, hjælper ham i en ny Elendighed, som Stodderen kunde have undgaaet ved at blive hvad han var, slet og ret Stodder.«
Og Spotteren, ikke den af Alle for sin Ondskab foragtede, nei den af Alle for sin Vittighed beundrede, derhos for sin Godmodighed afholdte, han maatte sige. »Det er i Grunden en ubetalelig Idee, som da uden videre maa komme os Alle til Gode, at et enkelt Menneske, ganske som vi Andre, siger, at han er Gud. Er det ikke at gjøre vel mod Menneskene, saa veed jeg ikke hvad Vel- og Godgjørenhed eller God- og Velgjørenhed er. Antaget, at Kjendetegnet paa at være Gud er – ja, hvo i al Verden var faldet paa det; hvor sandt, at Sligt ikke var opkommet i noget Menneskes Hjerte! – at see ud ganske som alle Andre, hverken mere eller mindre: saa er vi alle Guder. Qvod erat demonstrandum. Han leve, Opfinderen af denne for Menneskene saa overordentlige Opdagelse! Imorgen lader jeg bekjendtgjøre, at jeg Undertegnede er Gud – og Opfinderen i det mindste kan ikke nægte det uden at modsige sig selv. I Mørke ere alle Katte graae – og naar det at være Gud er at see ud som alle Andre, ganske og aldeles som alle Andre: saa er det mørkt, og vi ere alle ....., eller hvad det var jeg vilde sige, vi ere Alle, hver især, Gud, den Ene skal saa vist ikke lade den Anden høre Noget. Det er det Latterligste, man kan tænke sig; Modsigelsen, hvori det Komiske altid ligger, den størst mulige – men Fortjenesten er ikke min, den er ene og alene og udelukkende Opfinderens: at et Menneske ganske som vi Andre, kun ikke slet saa godt paaklædt som Gjennemsnittet, altsaa at et daarligt paaklædt Menneske, der nærmest (i det mindste som det synes adskilligt nærmere end under Rubrikken: Gud) sorterer under Fattigvæsenet – at han er Gud. Det Værste er i Grunden for Fattig-Directeuren, at han ikke bliver til mere ved dette General-Avancement for hele Menneske-Slægten.«
O, min Ven, jeg veed nok, hvad jeg gjør, jeg kender mit Ansvar, og min Sjel er evig forvisset om Rigtigheden af hvad jeg gjør. Altsaa tænk Dig nu samtidig med ham, Indbyderen. Tænk Dig, at Du var en Lidende – men betænk, hvad Du udsætter Dig for ved at blive hans Discipel, ved at følge ham. Du udsætter Dig for ubetinget at tabe saa godt som Alt i alle de Kloge og Forstandige og Anseetes Øine. Han, Indbyderen, fordrer af Dig, at Du skal opgive Alt, slippe Alt – men den medlevende, Samtidens Forstandighed slipper ikke Dig, den dømmer, at det at slutte sig til ham er Galskab. Og Dig vil Spotten grusomt falde over; medens den næsten skaaner ham af Medlidenhed, finder den det galere end det Galeste, at blive hans Discipel. »Thi« siger den »en Sværmer er en Sværmer, lad gaae; men at blive – for Alvor hans Discipel er den størst mulige Galskab. Der er bestandig kun een Mulighed af at være galere end en gal Mand: den høiere Galskab, for Alvor at slutte sig til en Gal og ansee ham for den Vise«.
Siig ikke, at denne hele Fremstilling er Overdrivelse, o, Du veed jo (men Du har maaskee ikke før gjort Dig det ret nærværende), at af alle de Anseete, alle de Oplyste og Forstandige var der, medens det vel er muligt, at En og Anden af dem, maaskee Flere, nysgjerrigt har indladt sig med ham, men der var kun Een, kun Een, som for Alvor søgte ham, og han kom til ham – om Natten. Og det veed Du nok, om Natten gaaer man paa de forbudne Veie, Natten vælger man naar man gaaer derhen, hvor man ikke vil være bekjendt at man har sin Gang – tænk Dig, hvilken Dom over Indbyderen heri ligger: at gaae til ham var en Vanære, Noget ingen Anseet, ingen Mand af Ære kunde være bekjendt, saa lidet som, hvad jo ogsaa skjules af Natten, at gaae til – dog nei, jeg gider end ikke udføre hvad der vilde følge efter dette »saa lidet som«.
Kommer nu hid til mig alle I, som arbeide og ere besværede, jeg vil give Eder Hvile.










B.
B










Hans Livs andet Afsnit.Afsnit



Det er nu gaaet ham som alle de Kloge og Forstandige, Statsmænd og Borgere, Spottere o. s. v.og saa videre forudsagde. Og som det senere spottende blev sagt i et Øieblik, der syntes at maatte røre selv den meest Hærdede til Deeltagelse, selv Stene til Taarer, »han har hjulpet Andre, lad ham nu hjælpe sig selv«: saaledes er det vel nu tusinde og tusinde Gange blevet gjentaget af Tusinder og Tusinder »hvad var det han i sin Tid talte om, at hans Time endnu ikke var kommet, skulde denne maaskee være kommet« – ak, medens hiin Enkelte, den Troende, maatte gyse hver Gang han betænkte, og dog ikke kunde lade være at stirre ned i dette Dyb af, menneskelig talt, meningsløs Afsindighed: at Gud i menneskelig Skikkelse, at denne guddommelige Lære, at disse Tegn og Under, som, skeete der, maatte have bragt selv et Sodoma og Gomorrha til Omvendelse, i Virkeligheden frembringe lige det Omvendte, at Læreren bliver skyet, hadet, foragtet.
Hvo han nemlig er, det seer man nu lettere da de Mægtige og Anseete og hele det Bestaaendes Modstand og Forholdsregler mod ham har svækket en første Forestilling om ham, og Folket tabt Taalmodighed i at forvente, siden hans Liv, istedetfor at gaae fremad i stigende Anseelse, i stigende Degradation gaaer mere og mere tilbage. Det veed jo Enhver, at man bedømmer et Menneske efter hvad Selskab han søger – og hans Selskab! Ja, hans Selskab kunde man betegne som det: at være udstødt af »det menneskelige Selskab«, hans Selskab er den laveste Klasse af Folket, videre er det Syndere og Toldere – som Enhver, der er det Mindste, for sit gode Navn og Rygtes Skyld flyer, og et godt Navn og Rygte er dog vel det Mindste man kunde ønske at sikkre sig i Livet; hans Selskab er fremdeles Spedalske, som Enhver flyer, Afsindige, der blot vække Rædsel, Syge og Elendige, Armod og Usselhed. Og hvo er saa han, han, der i dette Optog dog endnu er  Gjenstand for de Mægtiges Efterstræbelser? Det er en, som Forfører, Bedrager, Gudsbespotter Foragtet! Det er en Slags Medlidenhed, om virkelig nogen Anseet ikke udtrykker sin Foragt for ham – at de frygte ham, er jo noget Andet. – Saaledes er nu hans Optræden. Thi tag Dig iagt, at Du ikke lader Noget indflyde af hvad Du har faaet at vide bagefter, om hvorledes hans Ophøiethed, næsten med guddommelig Majestæt, aldrig viste sig saa kjendelig som just nu. O, min Ven, naar Du lever samtidig med En, der ikke blot selv er »udelukket fra Synagogen«, men husk paa, der var sat Straf paa at lade sig hjælpe af ham, og denne Straf var »Udelukkelse af Synagogen« – altsaa, naar Du lever samtidig med en saadan Foragtet, hos hvem man altsaa finder Alt i Overeensstemmelse dermed – thi enhver Ting kan forklares paa to Maader: er Du neppe den Mand, der forklarer Alt omvendt, eller, hvilket er det Samme, den Enkelte, hvad Du nok veed Ingen vil være, hvad jo ansees for en latterlig Særhed, maaskee for en Forbrydelse.
Og – hvad der da hovedsagligen er hans Selskab – hans Apostle! Hvilken Afsindighed, men ikke: hvilken ny Afsindighed, thi den er ganske i Overeensstemmelse med det Første – hans Apostle er nogle Fiskere, uvidende Mennesker, som igaar fangede Sild – og imorgen skal, saa hedder det i Afsindighedens Sammenhæng, gaae ud i al Verden, og omskabe Verdens Skikkelse. Og det er ham, der siger sig at være Gud; og disse ere hans velbestaltede Apostle! Er det ham, der skal skaffe Apostlene Anseelse, eller er det maaskee Apostlene, der skal skaffe ham Anseelse? Er han, Indbyderen, er han en afsindig Sværmer: Optoget svarer dertil; ingen Digter kunde opfinde det bedre. En Lærer, en Viis, eller hvad man saadan vil kalde ham, et Slags forulykket Genie, der siger sig selv at være Gud – omgiven af en Skare Pøbel, som jubler, han selv ledsaget af nogle Toldere, dømte Personer, og Spedalske; nærmest om ham hans udvalgte Kreds, Apostlene. Og disse til at bedømme hvad Sandhed er saa competente Instantser, disse Fiskere, Skræddere og Skomagere,  de ikke blot beundre denne deres Lærer og Mester, ethvert Ord af ham er Viisdom og Sandhed, de ikke blot see, hvad ingen Anden kan see, Ophøietheden og Helligheden, nei de see i ham Gud og tilbede ham. – Ingen Digter kan opfinde det bedre, naar han da ikke glemmer det Mere her er, at denne Samme er den af de Mægtige Frygtede, mod hvem de oplægge Planer for at styrte ham. Hans Død er det Eneste, som kan berolige dem og stille dem tilfreds. De have faaet sat vanærende Straf paa at slutte sig til ham, ja paa blot at lade sig hjælpe af ham, og dog kan de ikke faae Fred, de kan ikke faae det rigtig vist, at det Hele er Sværmeri og Afsindighed. Saaledes med de Mægtige. Folket, som forgudede ham, Folket har mere eller mindre opgivet ham, kun i et enkelt Øieblik blusser Forestillingen om ham atter op; der er i hele hans Tilværelse ikke en Trevl, som den Misundeligste af alle Misundelige kunde misunde ham. Og misunde ham dette Liv gjør vistnok de Mægtige heller ikke, men de fordre blot hans Død for deres Sikkerheds Skyld, at de kan faae Fred igjen, naar Alt er blevet det Gamle, endnu mere befæstet ved hans advarende Exempel.
Dette er hans Livs to Afsnit. Det begyndte med, at Folket forgudede ham, medens Alt hvad der heed det Bestaaende, Alt hvad der havde nogen Magt og Indflydelse, hadsk, men feigt og skjult spændte Snaren for ham – i hvilken han saa gik? ja, men han saae den godt. Endeligen opdagede Folket, at det havde taget feil af ham, at den Opfyldelse, han vilde bringe, Intet mindre end svarede til deres Forventning af Guld og grønne Skove. Saa vendte Folket sig fra ham, og de Mægtige trak Snaren sammen – i hvilken han saa gik? ja, men han saae den godt. De Mægtige trak Snaren sammen – og nu vender Folket, der jo nu fuldkomment seer sig bedraget, sit Had, sin Forbittrelse mod ham.
Og – for dog ogsaa at tage den med – Medlidenheden, den maatte sige; eller i de Medlidendes Selskab (thi Medlidenheden er selskabelig, elsker at samles, og i Selskabet med den pjankede Indskrænkethed er Skadefryd og Misundelse,  da, som jo allerede en Hedning har bemærket, Ingen er saa tilbøielig saa hurtig til Medlidenhed som den Misundelige) der maatte Talen falde saaledes. »Det kan dog virkelig gjøre En ondt for det sølle Menneske, at han skal ende saaledes. Det var dog en skikkelig Fyr. Lad det nu ogsaa være en Overdrivelse med at ville være Gud, han var dog virkelig god mod de Fattige og Trængende, om han end gjorde det paa en sær Maade ved at gjøre sig ganske til Eet med de Fattige, og trække omkring i Selskab med Tiggere. Men noget Rørende er der dog alligevel deri, og det kan ikke andet end gjøre En ondt for det stakkels Menneske, at han saa ynkelig skal komme af Sted. Thi man maa nu sige hvad man vil, og dømme ham saa strengt man vil: at ynke ham kan jeg ikke lade være, jeg er ikke saa haardhjertet, og jeg kan ikke lade være at vise Medlidenhed.«
Vi ere i det sidste Afsnit, ikke af den hellige Historie, som Apostlene og Disciplene, der troede paa ham, have optegnet den, men af den vanhellige Historie, der er Modstykket.
Kommer nu hid alle I, som arbeide og ere besværede, det er, føler Du Trang til, selv om Du var den af alle Lidende meest elendige, føler Du Trang til at blive hjulpen paa den Maade, det er, ind i endnu større Elendighed, kom saa hid, han vil hjælpe Dig.











III.
III









Indbydelsen og Indbyderen.Indbyderen








Lad os nu et Øieblik glemme, hvad der i strengeste Forstand er Forargelsen, at Indbyderen sagde sig selv at være Gud, lad os antage, at han blot havde udgivet sig for et Menneske, og lad os saa betragte Indbyderen og Indbydelsen.





Indbydelsen, den er dog vel indbydende nok, hvorledes lader saa dette Virkelighedens Misforhold, dette frygtelig omvendte Forhold sig forklare, at Ingen, eller saa godt som Ingen fulgte Indbydelsen, at derimod Alle, saa godt som Alle (ak, og det var jo just »Alle«, der vare indbudne!) enes om, at gjøre Indbyderen Modstand, at slaae ham ihjel, ja endog om at sætte Straf for at lade sig hjælpe af ham! Man skulde jo vente, at paa en saadan Indbydelse maatte alle, alle Lidende strømme til, og alle de, som ikke vare Lidende, strømme til, rørte ved Tanken om en saadan Barmhjertighed og Medlidenhed, saa hele Slægten var enedes om at beundre, prise Indbyderen. Hvorledes lader det Modsatte sig forklare? Thi at det skeete, er dog vel vist; og at det skeete i hiin Slægt, betyder dog vel ikke, at hiin Slægt var værre end andre! Hvo kunde være saa tankeløs; Enhver, der har nogen Forstand paa Sagen, seer let, at det skeete i hiin Slægt, fordi den var samtidig med ham. Hvorledes forklarer man altsaa at det skeete, dette forfærdelig Omvendte af hvad man skulde synes at have maattet vente?
Ja, havde Indbyderen 1) seet saaledes ud som den blot menneskelige Forestilling om Medlidenhed vilde danne hans Skikkelse, og havde han 2) havt den blot menneskelige Forestilling om, hvad Menneskets Elendighed er: saa var det vel heller ikke skeet.
For det Første: Det maatte da have været ret et velvilligt og deeltagende Menneske, derhos i Besiddelse af alle Betingelserne for at kunne hjælpe timeligt og jordisk, forædlende denne Hjælp ved en dyb og inderlig menneskelig Deeltagelse. Men dog maatte han være den anseete Mand, ikke uden en vis Grad af menneskelig Selvhævdelse, hvoraf da vilde blive Følgen, at han hverken formaaede endog blot i sin Medlidenheds Følelse at naae ned til alle Lidende, og at det heller ikke ret blev ham klart, hvori et Menneskes og Menneskenes Elendighed bestaaer.
Derimod den guddommelige Medlidenhed, den grændseløse Hensynsløshed i blot at bekymre sig om de Lidende – ikke det mindste om sig selv, og i ubetinget hensynsløst at bekymre sig om enhver Lidende: den kan Menneskene kun opfatte som en Slags Afsindighed, man ikke med Bestemthed veed om man skal lee eller græde over. Selv om der ikke havde været Andet i Veien for Indbyderen, alene det havde været nok for at det maatte gaae ham galt i Verden.
Lad et Menneske forsøge sig blot en lille Smule i den guddommelige Medlidenhed, det er, være dog noget hensynsløs i at være medlidende, og Du skal strax see, hvad Menneskene ville dømme. Lad En, der kunde have et høiere Vilkaar i Livet, lad ham ikke, saadan forblivende i dette Vilkaars Forskjellighed, give meget til de Fattige, menneskekjerligt (ɔ:det vil sige fornemt) besøge de Fattige og Syge og Elendige, nei, lad ham ganske opgive sin Forskjellighed og for Alvor søge sit Selskab hos, ganske leve med de Fattige og Ringe i Folket, Arbeidsmænd, Haandlangere, Kalkslagere o. s. v.og saa videre! O, i et stille Øieblik, naar man ikke seer ham, vil de Fleste maaskee endog røres ved Tanken  derom; men saasnart de see ham i dette Selskab og dette Optog, ham der kunde have været noget Stort i Verden, komme anstigende i godt Selskab med en Muursvend paa den høire og en Børstenbinderlærling paa den venstre Side: hvad saa? De ville først have tusinde Forklaringer, som forklare, at det er af Særhed og Stivhed og Stolthed og Forfængelighed, at han lever saaledes. Og selv om de opgive at tillægge ham disse slette Bevæggrunde, de ville dog ikke kunne forlige sig med Synet af ham – i dette Selskab. Selv det bedste Menneske, almindelig talt, vil, i det Øieblik han seer det, være fristet til at lee.
Og om saa alle Præster, de være nu i Fløiel, i Silke, i Klæde, i Bombasin, vilde sige Andet, saa vil jeg sige: »I lyve, I bedrage blot Menneskene med Eders Søndagstaler. Det vil nemlig i Samtidighedens Situation bestandigt være muligt om en saadan Medlidende, der altsaa er en Medlevende, at sige: jeg troer, det er Forfængelighed, derfor leer jeg af ham og spotter ham; ja, var han den sande Medlidende, eller havde jeg været samtidig med hiin Ædle!« Og hvad nu, at jeg skal citere Prædikeforedraget, hine Herlige »som bleve miskjendte o. s. v.og saa videre« angaaer – ja, de ere døde. Paa den Maade kan det lykkes at lege Skjul; man antager i Forhold til enhver Medlevende, der vover sig saa langt ud, at det er Forfængelighed – og hvad de Afdøde angaaer, antager man, at de ere Afdøde, og derfor at de vare Herlige.
Dog dette maa erindres, at i Forhold til Forskjelligheder i Livet vil Enhver holde paa sin; det er dette fixe Punkt, dette Hensyn der gjør, at menneskelig Medlidenhed bestandig blot er til en vis Grad. Spekhøkerne ville mene, at det, i at være medlidende, er at gaae for langt ned, at gaae til Ladegaardslemmerne og udtrykke Lighed med dem; Spekhøkernes Medlidenhed er hildet i eet Hensyn, Hensynet til de andre Spekhøkere og saa til Øltapperne. Deres Medlidenhed er altsaa ikke ganske hensynsløs. Og saaledes med ethvert Vilkaar – de Journalister, der leve af den fattige Klasses Skillinger under Skin af at paatale og forfægte deres Rettigheder, de vilde da  være de første til at gjøre det latterligt, om den viste sig endog blot nogenlunde, denne hensynsløse Medlidenhed.
At gjøre sig ganske bogstavelig til Eet med den Elendigste (og dette, kun dette er guddommelig Medlidenhed) det er Menneskene det »for Meget«, som man rørt græder over i en stille Søndags-Time, og som man uvilkaarligt brister i Latter over, naar man seer det i Virkeligheden. Sagen er, det er for ophøiet til at man kan taale at see det til daglig Brug, man maa, for at kunne taale det, have det paa Afstand. Menneskene ere ikke saaledes fortrolige med det Ophøiede, at de ret tør troe paa det; Modsigelsen er derfor den: denne Ophøiethed – og at det saa er Virkeligheden, det daglige Liv, ganske bogstaveligen det daglige Liv, hvori den viser sig. Naar Digteren eller Taleren anskueliggjør denne Ophøiethed, det er, fremstiller den paa det Digteriskes Afstand fra Virkeligheden, saa rører den Menneskene – men i Virkeligheden, i det daglige Livs Virkelighed, at see denne Ophøiethed her i Kjøbenhavn, paa Amagertorv, midt i det søgne Livs dagligdags Travlhed! Og naar Digteren eller Taleren gjør det, saa varer det ogsaa kun en Times Tid; saalænge formaae Menneskene ligesom at troe paa denne Ophøiethed. Men at see den i Virkeligheden hver Dag! Det er jo ogsaa en uhyre Modsigelse, at det meest Ophøiede er blevet det Daglige!
For saavidt var det da allerede forud afgjort, hvilken Indbyderens Skjebne maatte blive, selv om ikke Andet havde bidraget til hans Undergang. Det Ubetingede, Alt hvad der afgiver Ubetingethedens Maalestok, er eo ipso Offeret. Thi Menneskene ville nok øve Medlidenhed og Selvfornægtelse, nok tragte efter Viisdom o. s. v.og saa videre; men de ville selv bestemme Maalestokken, at det skal være saadan til en vis Grad; de ville ikke afskaffe alle disse herlige Dyder, tvertimod de ville – for godt Kjøb, i al Magelighed have Skin og Navn af at øve dem. Den sande guddommelige Medlidenhed er derfor ubetinget Offeret, saasnart den viser sig i Verden. Den kommer af Medlidenhed til Menneskene, og det er Menneskene, der træde den ned. Og medens den vandrer om iblandt dem, vover dog neppe den Lidende at flye til den af Frygt for Menneskene. Sagen er, det er Verden magtpaaliggende at bevare Skinnet af, at være medlidende; dette gjør nu den guddommelige Medlidenhed til Usandhed – ergo maa den bort denne guddommelige Medlidenhed.
Men Indbyderen var just den guddommelige Medlidenhed – og derfor offredes han, og derfor flygtede selv de Lidende for ham; de forstode (og, menneskelig talt, meget rigtigt), at om den meste menneskelige Elendighed gjælder det, at man dog er bedre hjulpen ved at blive det man er, end ved at blive hjulpen af ham.
For det Andet. Indbyderen havde tillige en ganske anden end den blot menneskelige Forestilling om, hvad Menneskenes Elendighed er. Og at hjælpe i denne Henseende, derpaa var han betænkt – derimod havde han hverken taget Penge, eller Draaber eller andet Deslige med sig.
Det er da saa langt fra, at Indbyderen seer ud, som menneskelig Medlidenhed vilde danne hans Skikkelse, at han egentligen er til Forargelse. Det er menneskelig talt ligefrem noget grusomt, noget oprørende, noget hvorover man kunde blive saa forbittret, at man kunde have Lyst til at slaae det Menneske ihjel: at indbyde Fattige og Syge og Lidende til sig – og saa Intet at kunne gjøre for dem, men derimod tilsige dem Syndernes Forladelse. »Lad os være Mennesker. Et Menneske er ingen Geist. Og naar et Menneske er nær ved at døe af Hunger, saa at sige til ham: jeg tilsiger Dig Dine Synders naadefulde Forladelse – det er Oprørende. Egentligen er det ogsaa latterligt, men det er for alvorligt til at man kan lee deraf.«
Altsaa (thi vi have ved hine citerede Ord blot villet lade Forargelsen opdage Modsigelsen og overdrive – vi ville ikke overdrive) Indbyderens Mening var egentlig, at Synden er Menneskets Fordærvelse. See nu, det skaffer Plads – og Indbydelsen skaffede jo ogsaa Plads, næsten som havde han sagt »procul, o procul este profani«, eller som, om han end ikke havde sagt det, der dog var hørt en Røst, som saaledes  fortolkede Indbydelsens »kommer hid«. Der bliver ikke mange Lidende, som følge Indbydelsen. Selv om der havde været Den, der uagtet han vidste, at hos denne Indbyder var egentligen ingen jordisk Hjælp at finde, dog rørt af hans Medlidenhed havde tyet hen til ham: nu flygter ogsaa han tilbage. Det er jo næsten som en Underfundighed, i Skikkelse af Medlidenhed at komme for at tale om Synden.
Ja vist er det underfundigt, dersom Du ikke er ganske paa det Rene med Dig selv om, at Du er en Synder. Dersom det blot er Tandpine Du har, eller det er Dit Huus, der er brændt af, men det er undgaaet Dig, at Du er en Synder, saa er det underfundigt. Det er underfundigt af Indbyderen at sige: jeg helbreder for alle Sygdomme; og naar man da kommer, saa at sige: jeg erkjender nemlig kun, at der er een Sygdom til, Synden – for den og fra den helbreder jeg alle dem, »som arbeide og ere besværede«, alle dem, der arbeide for at arbeide sig ud af Syndens Magt, arbeide for at modstaae det Onde, for at beseire deres Svaghed, men kun drive det til at være besværede. Fra denne Sygdom helbreder han »Alle«; selv om der kun var een Eneste, der i Anledning af den Sygdom henvendte sig til ham: han helbreder Alle. I Anledning derimod af nogen anden Sygdom, ene og alene for dens Skyld at henvende sig til ham, er som hvis En, der havde brukket sit Been, vilde henvende sig til en Læge, som kun befatter sig med Øiensygdomme.










IV.
IV








Christendommen som det Absolute; Samtidigheden med Christus


Med Indbydelsen til alle dem, »som arbeide og ere besværede« er Christendommen ikke, som Præsten flæbende og usandt introducerer den, kommet ind i Verden som et Pragt-Exemplar af milde Trøstegrunde – men som det Absolute. Det er af Kjerlighed Gud saa vil, men det er ogsaa Gud der vil, og han vil som han vil. Han vil ikke skabes om af Menneskene og være en rar – menneskelig Gud: han vil skabe Menneskene om, og det vil han af Kjerlighed. Han vil heller ingen menneskelig Næsviished vide af at sige betræffende, hvorfor og hvorfor Christendommen er indkommet i Verden: den er, og den skal være det Absolute. Derfor er det Usandhed alt hvad Relativt man har hittet paa om hvorfor og hvortil. Maaskee har man hittet derpaa af en Art menneskelig Medlidenhed, der mener at maatte prutte – thi Gud kjender formodentligen ikke Mennesket, hans Fordringer ere for overspændte, saa maae Præsterne til for at prutte. Maaskee har man hittet derpaa for at staae sig godt med Menneskene og have Fordeel af at forkynde Christendommen; thi naar den bliver nedspændt til det blot Menneskelige, til hvad der er opkommet i Menneskenes Hjerte, saa synes Menneskene naturligviis  godt om den, og naturligviis igjen godt om den elskværdige Taler, der kan gjøre Christendommen saa mild – havde Apostlene kunnet gjøre det, saa havde Verden ogsaa den Gang syntes godt om Apostlene. Men alt dette er Usandhed, er at forvanske Christendommen, der er det Absolute. Men hvad skal den saa til, saa er den jo en Plage? Aa, ja, det kan man ogsaa sige; relativt forstaaet er det Absolute den største Plage. I alle matte, dorske, sløve Øieblikke, hvor det Sandselige behersker Mennesket, er Christendommen ham en Afsindighed, da den ikke er commensurabel for noget endeligt Hvorfor. Men hvad skal den saa? Svar: ti, den er det Absolute. Og saaledes skal den fremstilles, altsaa som ɔ:det vil sige saa den maa vise sig som Afsindighed for det sandselige Menneske. Og derfor er det sandt, saa sandt, og i en anden Forstand ogsaa saa sandt, naar den Forstandige i Samtidighedens Situation (cfr.conferjævnfør II. A.) dømmende siger om Christus: »han er bogstaveligen Ingenting« – ganske vist, thi han er det Absolute. Som det Absolute er Christendommen kommet ind i Verden, ikke, menneskelig forstaaet, til Trøst, tvertimod den taler jo idelig og idelig om, hvorledes den Christne maa lide eller et Menneske for at blive og være den Christne, Lidelser som han altsaa kan undgaae ved blot at lade være at blive Christen.
Der er nemlig en uendelig svælgende Forskjel mellem Gud og Menneske, og derfor viste det sig i Samtidighedens Situation, at det at blive Christen (at omdannes til Lighed med Gud), menneskelig talt, er en endnu større Qval og Elendighed og Smerte end den største menneskelige, tilmed en Forbrydelse i de Medlevendes Øine. Og saaledes vil det altid vise sig, naar det at blive Christen i Sandhed kommer til at betyde at blive samtidig med Christus. Og kommer det at blive Christen ikke til at betyde det, saa er det Tant og Indbildning og Forfængelighed, tildeels Gudsbespottelse, og Synd mod det andet Bud i Loven, og Synd mod den Hellig-Aand med al denne Snak om at blive Christen.
Thi i Forhold til det Absolute er der kun een Tid: den nærværende; Den som ikke er samtidig med det Absolute, for  ham er det slet ikke til. Og da Christus er det Absolute, sees let, at der i Forhold til ham kun er een Situation: Samtidighedens; de 3, de 7, de 15, de 17, de 18 Hundred Aar ere Noget, som hverken gjør fra eller til, de forandre ham ikke, men gjøre heller ikke aabenbart, hvo han var, thi hvo han er, er kun aabenbart for Troen.
Christus er, at jeg skal sige det saa alvorligt, han er ingen Comediant, ei heller en blot historisk Person, da han som Paradoxet er en høist uhistorisk Person. Men denne er Forskjellen mellem Poesi og Virkelighed: Samtidigheden. Forskjellen mellem Poesi og Historie er vistnok den, at Historien er det virkelig Skeete, Poesien det Mulige, det Tænkte, det Digtede. Men det der er virkelig skeet (det Forbigangne) er endnu ikke uden i en vis Forstand, i Modsætning nemlig til Digt, det Virkelige. Den Bestemmelse, der er Sandhedens (som Inderlighed) og al Religieusitets Bestemmelse: for Dig mangler. Det Forbigangne er ikke Virkelighed: for mig; kun det Samtidige er Virkelighed for mig. Hvad Du lever samtidig med, er Virkelighed: for Dig. Og saaledes kan ethvert Menneske kun blive samtidig: med den Tid, paa hvilken han lever – og saa med Eet til, med Christi Liv paa Jorden, thi Christi Liv paa Jorden, den hellige Historie staaerHistorie; staaer ene for sig, udenfor Historien.
Historien kan Du læse og høre om som om det Forbigangne, Du kan, om det saa behager Dig, her dømme efter Udfaldet. Men Christi Liv paa Jorden er intet Forbigangent, ventede ikke i sin Tid, for 1800 Aar siden, og venter ikke paa noget Udfalds Assistance. En historisk ChristendomChristenhed er Galimathias og uchristelig Forvirrethed; thi hvad af sande Christne der er i hver Generation ere samtidige med Christus, have Intet at skaffe med de Christne i forrige Generation, men alt med den samtidige Christus. Hans Liv paa Jorden følger Slægten, og følger hver Slægt især som den evige Historie, hans Liv paa Jorden har den evige Samtidighed. Og denne gjør igjen al Doceren af Christendommen (hvilken Doceren væsentlig har sit Skalkeskjul og Tilhold i, at Christendommen er  noget Forbigangent, og i de 1800 Aars Historie) til det uchristeligste af alle Kjætterier, hvad Enhver vilde indsee, og derfor opgive at docere, hvis han forsøgte at tænke sig den med Christus samtidige Generation – docerende; men enhver Generation (af Troende) er jo samtidig.
Kan Du ikke overvinde Dig selv til i Samtidighedens Situation med ham at blive Christen, eller kan han ikke i Samtidighedens Situation bevæge Dig og drage Dig til sig: saa bliver Du aldrig Christen. Du kan saa ære, prise, takke, med alle jordiske Goder lønne Den, der indbilder Dig, at Du alligevel er Christen – han bedrager Dig. Du kan prise Dig lykkelig, at Du ikke blev samtidig med Nogen, der vovede at sige det; Du kan blive opbragt indtil Raseri over den Plage, liig »Bremsens« Stik, at være samtidig med En, der siger Dig det: i første Tilfælde er Du bedragen, i andet Tilfælde har Du i det mindste faaet Sandheden at vide.
Kan Du ikke taale Samtidigheden, ikke taale at see dette Syn i Virkeligheden, kunde Du ikke gaae ud paa Gaden – og see det er Guden i dette rædsomme Optog, og dette Dit Vilkaar, hvis Du faldt ned og tilbad ham: saa er Du ikke væsentlig Christen. Det Du har at gjøre er saa ubetinget at tilstaae Dig det selv, at Du fremfor Alt bevarer Ydmygheden og Frygt og Bæven i Forhold til hvad det vil sige i Sandhed at være Christen. Thi ad den Vei skal Du, for at lære og indøve, saaledes at henflye til Naaden, at Du ikke tager den forfængelig; gaa for Guds Skyld ikke til Nogen for at blive »beroliget«. Thi vel hedder det »salige de Øine, som saae, hvad I saae«, hvilke Ord Præsterne især have travlt med – besynderligt nok, stundom maaskee ogsaa for at forsvare en verdslig Pyntelighed, der dog just i Samtidighedens Situation vilde blive noget afstikkende – ret som vare de ikke sagte ene og alene om de Samtidige, der bleve troende. Havde Herligheden ligefrem været at see, saa Enhver uden videre kunde see den, saa er det jo Usandhed, at Christus fornedrede sig selv og tog en Tjeners Skikkelse paa; en Overflødighed at advare mod Forargelse, thi hvor i al Verden skulde man vel forarges paa  Herlighed iført Herlighed! Og hvor i al Verden forklarer man det saa, at det gik Christus som det gik ham, at ikke Alle beundrende stormede til for at see hvad der ligefrem var at see! Nei, der var »Intet for Øiet hos ham, ingen Glands, at vi skulde kunne see paa ham, ingen Anseelse, at vi kunde have Lyst til ham« (Es. 53,2.); der var ligefrem Intet at see uden et ringe Menneske, som ved Tegn og Under og ved at sige sig at være Gud i eet væk satte Forargelsens Mulighed. Et ringe Menneske, der saa udtrykte 1) hvad Gud forstaaer ved Medlidenhed (og det selv at være det ringe og fattige Menneske, naar man vil være den Medlidende, er heri indeholdt), og 2) hvad Gud forstaaer ved Menneskets Elendighed, hvad i begge Tilfælde er yderst forskjelligt fra hvad Menneskene forstaae derved, og hvad i hver Generation indtil Dagenes Ende Enhver for sin Deel maa lære fra Begyndelsen, begyndende aldeles paa samme Punkt som enhver med Christus Samtidig, indøvende det i Samtidighedens Situation. Menneskelig Hidsighed og Ustyrlighed hjælper naturligviis til Intet. Hvorvidt det skal lykkes En væsentligen at blive Christen, kan intet Menneske sige ham. Men Angst og Frygt og Fortvivlelse hjælper ikke heller til Noget. Oprigtighed for Gud er det Første og det Sidste, oprigtigt at tilstaae sig selv, hvor man er, oprigtigt for Gud bestandig holdende Sigtet paa Opgaven – hvor langsomt det saa end gaaer, om man kun kryber frem: Eet har man dog, man er rigtigt stillet, ikke vildledt og bedragen ved Hjælp af det Kunststykke at digte Christus om, saa han istedetfor at være Gud bliver hiin smægtende Medlidenhed, som Menneskene selv have opfundet, saa Christendommen, istedetfor at drage Menneskene til det Himmelske, sinkes underveis og bliver det slet og ret Menneskelige.









Moralen.
Moralen







»Og hvad vil saa alt Dette sige?« Det vil sige, at Enhver især, i stille Inderlighed for Gud, skal ydmyge sig under, hvad det dog vil sige at være i strengeste Forstand en Christen, oprigtigt for Gud tilstaae, hvor han er, at han dog værdeligen maatte tage mod Naaden, der tilbydes enhver Ufuldkommen, det er, Enhver. Og saa ikke videre; saa passe han forresten sit Arbeide, glad ved det, elske sin Hustru, glad ved hende, opdrage sine Børn sig til Glæde, elske sine Medmennesker, glæde sig ved Livet. Om der fordres videre af ham, vil Gud vel lade ham forstaae, og vil i saa Fald ogsaa hjælpe ham videre; thi i Lovens forfærdelige Sprog lyder det dog derfor saa forfærdende, fordi det er, som var det Mennesket selv, der ved egen Kraft skal holde sig til Christus, istedetfor at det i Kjerlighedens Sprog er Christus, der holder paa ham. Altsaa, om der fordres videre af ham, vil Gud vel lade ham forstaae; men dette fordres af Enhver, at han skal for Gud oprigtigt ydmyge sig under Idealitetens Fordringer. Og derfor skulle disse høres, høres atter og atter i deres hele Uendelighed. Det at være Christen er blevet et Intet, en Narrestreg, Noget som Enhver uden videre er, Noget man slipper lettere til end til den allerubetydeligste Færdighed. Sandeligen, det er paa høie Tid, at Idealitetens Fordringer høres.
»Men naar det Christelige er noget saa Forfærdende og Rædsomt, hvor i al Verden kan da et Menneske falde paa at antage Christendommen?« Ganske simpelt, og hvis Du ønsker det med, ganske luthersk: kun Syndens Bevidsthed kan, om jeg saa tør sige, forcere (fra den anden Side er Naaden Forcen) ind i denne Rædsel. Og i samme Øieblik forvandler det Christelige sig og er idel Mildhed, Naade, Kjerlighed, Barmhjertighed. For enhver anden Betragtning er og skal Christendommen være noget afsindigt Noget eller den største Rædsel. Kun i Syndens Bevidsthed er Adgangen; ad nogen anden Vei at ville komme derind, er Majestæts-Forbrydelse mod Christendommen.
Men Synden, at Du og jeg er Synder (den Enkelte), har man afskaffet, eller man har slaaet utilladeligt af baade i Livet (det huuslige, det borgerlige, det kirkelige) og i Videnskaben, der har opfundet: Læren om Synden i Almindelighed. Til Vederlag har man saa villet hjælpe Menneskene ind i Christendommen og bevare dem i den ved Hjælp af alt det Verdenshistoriske, alt Det om denne milde Lære, det Høie og Dybe, om en Ven o. s. v.og saa videre, hvilket Luther Alt vilde kalde Sludder, og hvilket er Blasphemi, da det er frækt at ville fraternisere Gud og Christus.
Kun Syndsbevidstheden er den absolute Respect; og just derfor, fordi Christendom vil have den absolute Respekt, skal og vil Christendommen for enhver anden Betragtning vise sig som Afsind eller Rædsel, just for at det qvalitative uendelige Eftertryk kan falde paa, at kun Syndsbevidstheden er Adgangen, er Synet, der ved at være den absolute Respekt, kan see Christendommens Mildhed og Kjerlighed og Barmhjertighed.
Den Eenfoldige, der ydmygt bekjender sig at være en Synder, sig personligt (den Enkelte), behøver slet ikke at blive vidende om alle de Vanskeligheder, som fremkomme, naar man hverken er eenfoldig eller ydmyg. Men hvor denne ydmyge Bevidsthed mangler om personligt at være en Synder (den  Enkelte) – ja, om der saa forresten var al menneskelig Viisdom og Kløgt i en Saadan, og alle menneskelige Gaver i ham: det skal ham kun lidet baade. Christendommen skal i samme Grad reise sig forfærdelig mod ham og forvandle sig til Afsind eller til Rædsel, indtil han lærer enten at opgive Christendommen, eller ved Hjælp af, hvad der er Intet mindre end videnskabelig Propædeutik, Apologetik o. s. v.og saa videre, en sønderknuset Samvittigheds Qvaler, alt i Forhold til som han behøver disse, ad den snevre Vei, gjennem Syndens Bevidsthed, at gaae ind i Christendommen.










Indøvelse i Christendom.Christendom





Af







Anti-Climacus.

ANTI-CLIMACUS













Nr.
Nummer


II.
II










»Salig Den, som ikke forarges paa mig.«









En bibelsk Fremstilling og christelig Begrebsbestemmelse.Begrebs-Bestemmelse





Af







Anti-Climacus.


ANTI-CLIMACUS












Udgiverens Forord.Forord








Jvnf.Jævnfør Forordet til Nr.Nummer I.











Stemning.
Stemning




Ja, salig Den, som ikke forarges paa Ham, salig Den, som troer, at Jesus Christus har levet her paa Jorden, og at han var Den, han sagde sig at være, det ringe Menneske, dog Gud, Faderens Eenbaarne: salig Den, som ingen Anden veed at gaae til, men i Alt veed at gaae til ham. Og hvilket end et Menneskes Vilkaar i Livet skal være, om han skal leve i Armod og Elendighed: salig Den, som ikke forarges men troer, at Han bespiste fem tusind Mennesker med fem Brød og to smaa Fiske, salig Den som ikke forarges, men troer at det skeete, ikke forarges, fordi det nu ikke skeer, men troer, at det skeete. Og hvilken end et Menneskes Skjebne skal være i Verden, hvorledes Livets Storme skulle reise sig mod ham: salig Den, som ikke forarges men troer, at Han bød Vandene og det blev blikstille, troer fuldt og fast, at Petrus sank ene og alene fordi han ikke troede fuldt og fast. Og hvilken end et Menneskes Brøde er, var hans Skyld saa forfærdelig, at han ikke blot selv, men Menneskeheden fortvivlede om, at den kunde tilgives: dog salig Den, som ikke forarges men troer, at Han sagde til den Værkbrudne »Dine Synder ere Dig forladne«, og at dette var ham lige saa let som at sige til den Værkbrudne »tag Din Seng, stat op og gaa« – salig Den, som ikke forarges men troer Syndernes Forladelse, skjøndt ikke som  den Værkbrudne hjulpen til at troe ved Helbredelsens Vished. Og hvilken end et Menneskes Dødsmaade bliver – naar nu hans sidste Time er kommet: salig Den, som ikke, liig hine Samtidige, forarges, da Han sagde »Pigen er ikke død, hun sover«, salig Den, som ikke forarges men troer, Den, der (som jo Barnet læres, naar det skal sove, at sige visse Ord for at falde i Søvn) siger »jeg troer paa Ham«, og saa – sover; ja, salig er han, han er ikke død, men han sover. Og hvilken end en Christens Lidelse for Troens Skyld skal være her i Verden, skal han end for Troens Skyld udlees, forfølges, ihjelslaaes: salig Den, som ikke forarges, men troer, at Han, den Fornedrede, det ringe, foragtede Menneske, han, der kun paa en sørgelig Maade viste, hvad det er at være Menneske, da der sagdes om ham »see hvilket Menneske« – salig Den, som ikke forarges men troer, at han var Gud, Faderens Eenbaarne, og at dette hørte Christum til, og hører dem til, som ville høre Christum til. Ja, salig Den, som ikke forarges, men troer, salige Seiervinding; thi Troen overvinder Verden ved i ethvert Øieblik at overvinde Fjenden i det egne Indre, Forargelsens Mulighed. Frygter ikke Verden, ikke Armod og Elendighed og Sygdom og Nød og Modgang, og Menneskenes Uretfærdighed, deres Krænkelser, deres Mishandling, frygter Intet af hvad der kun kan fordærve det udvortes Menneske; frygter ikke dem, som kunne ihjelslaae Legemet: men frygt Dig selv, frygt hvad der kan ihjelslaae Troen, og derved for Dig ihjelslaae Jesum Christum – Forargelsen, som vistnok en Anden kan give, men som dog er en Umulighed, hvis Du ikke selv tager den. Frygt og bæv; thi Troen bæres i et skrøbeligt Leerkar, i Forargelsens Mulighed. Salig Den, som ikke forarges paa Ham, men troer.



»Salig Den, som ikke forarges paa mig!« O, dersom Du kunde høre Ham selv sige det, høre det paa Inderligheden, at han ogsaa her lider for Dig, Modsigelsen nemlig, at han trods Kjerligheden af Kjerlighed ikke kan gjøre det umuligt, om  Du nu vil forarges paa ham eller ikke, at han, der kom langt, langt borte fra, fra Himlens Herlighed, at han, der steeg langt, langt ned, indtil han blev det ringe Menneske, og nu staaer der for at frelse ogsaa Dig, at han, der almægtigt formaaer Alt og i Kjerlighed offrer Alt, dog – afmægtigt, hvad han selv lider under, fordi han er mere bekymret for Dit Vel, end Du er det, maa henstille det til Dig selv, om Du vil forarges eller ikke, om Du vil, frelst ved ham, arve Saligheden eller gjøre Dig selv usalig og ham saa bedrøvet, som Kjerlighed kan blive det! O, dersom Du kunde ane, hvad der foregaaer i ham, hver Gang han veemodig maa gjentage dette Bekymringens Ord »salig Den, som ikke forarges paa mig«, at han der kommer til Verden for at frelse Alle – ak at det dog ikke gaaer saa hurtigt dermed, at han til hver især og gjentagent og gjentagent maa sige: salig Den, som ikke forarges paa mig! O, dersom Du kunde høre ham sige det, og ane, hvad der foregaaer i ham, naar han siger det: mig synes, det maatte blive Dig umuligt at forarges paa ham; vidste Du ellers ikke, hvor vigtig Din Frelse er, var det undgaaet Dig selv, Du maatte jo faae det at vide af hans Bekymring. Saa menneskelig i sin Guddommelighed! Med Faderen veed han fra Evighed, at kun saaledes kan Menneskenes Slægt frelses; han veed, at intet Menneske kan begribe ham, at ikke den Myg, der flyver i Lyset, er sin Undergang vissere end det Menneske, der forsøger paa at ville begribe ham eller hvad der i ham er forenet: Gud og Menneske. Og dog er han Frelseren, for intet Menneske er der Frelse uden ved ham.
Hvis jeg et Øieblik turde tale saaledes, og jeg tør vel vove det, jeg vilde sige: ja, var det end ikke for din egen Skyld, var det end ikke Din egen Undergang at forarges paa ham – hvo kunde mod ham være saa grusom at forarges paa ham. Thi man kan være grusom paa flere Maader. Den Mægtige kan grusomt lade et Menneske martre – men den Svage kan grusomt gjøre det umuligt for Kjerligheden at hjælpe ham, ak, det Eneste Kjerligheden forlangte, og saa inderligt. Kunde Du være saa grusom mod ham, der i sit Indre er som  et uendeligt Dyb af Veemod. Thi jo mere Overlegenhed, jo mere Veemod. Saa er det altid, saa er det allerede i Forholdet mellem Menneske og Menneske, hvad Menneskene i Almindelighed dog kun sjelden betænke, fordi de som oftest selv hige efter eller misunde Overlegenheden, ikke tænke sig i dens Sted. Den Overlegne forstaaer, og jo mere i Sandhed overlegen, jo mere bekymret i Ansvar forstaaer han, hvad der er den Andens Gavn, vil saa gjøre Alt for at gavne ham – og seer nu med Veemod, at den Anden hverken forstaaer sig selv eller ham. Og nu Han, Gud-Mennesket, o, hvad maa dog han have lidt, ikke blot eller snarere ikke just fra det Øieblik, da Ondskaben fik Magt over ham til at bespotte, hudstryge, mishandle ham, nei, i al den Tid, da han gik omkring og var Læreren. Uendelige Veemod, naar han, der kom for at frelse Alle, han, der, guddommeligt, slet ingen Bekymring havde for at skaffe sig Ære og Anseelse (o, Afsindighed og Gudsbespottelse!) men hver Dag, hver Time, hvert hans Livs Øieblik ene Tanke for de Andre – uendelige Veemod, naar han nu saae ud over Menneskenes Mængde, og saae alt Andet, kun ikke Troen eller Troens Forstaaelse, saae Nysgjerrigheden, som misforstaaer, Letsindigheden, som misforstaaer, Ustadigheden, Selvklogskaben, Indbildskheden, Fordomsfuldheden, kort lutter Misforstaaelse i Forhold til Den, der jo sandeligen ikke trængte til dem (o, Afsindighed og Gudsbespottelse!), men til hvem de Alle ubetinget trængte: Sandheden og Livet! Uendelige Veemod, at de Forvildede ikke paa Besøgelsens Dag vide, hvad der tjener til deres Fred – uendelige Veemod i Den, der selv er Besøgelsen og vilde bringe Freden! Hvilken Lidelse i Veemod, naar Han, han fæstede sit Blik – og paa hvem, paa den Enkelte, paa hver Enkelt, for at see, for hvis Skyld det da var han var kommet til Verden, og saae dette enkelte, forblindede, indskrænkede, syndige Menneske, der saa ikke engang vilde lade sig hjælpe! O, menneskelig talt er dette jo et afsindigt Misforhold: mellem et enkelt Menneske, der saa ikke engang vil lade sig hjælpe, og saa Ham! Intet Menneske kunde bære  dette Misforhold; det kan kun Gud-Mennesket, ja intet Menneske kan gjøre sig Forestilling om dette Veemod.



»Salig Den, som ikke forarges paa mig!« O, dersom Du kunde gjøre Dig en Forestilling om Hans Glæde over enhver Troende: da vilde Du frelst gaae Forargelsen forbi. Hans Glæde over den Troende er som et Menneskes over at blive forstaaet, ganske forstaaet af en Anden. Han er nemlig ikke som et Menneske, han kan ikke forstaaes eller begribes, han maa troes; men i Troen tilhører Du ham ganske, og hans Glæde er stor som Dens, der fandt En, der forstod ham. Hvor stor var ikke Hans Glæde, da han prisede Peder salig: »salig est Du Simon Peder«, thi Peder troede – hvor stor var ikke hans Glæde, det kan Du jo see deraf, at han tre Gange spurgte Peder: elsker Du mig.






Denne Fremstillings Indhold i et kort Indbegreb.Indbegreb


Som Begrebet »Tro« er en ganske eiendommelig christelig Bestemmelse, saaledes er igjen »Forargelse« en ganske eiendommelig christelig Bestemmelse, der forholder sig til Tro. Forargelsens Mulighed er Skilleveien, eller er som det at staae paa Skilleveien. Man svinger fra Forargelsens Mulighed enten til Forargelsen eller til Troen; men man kommer aldrig til Troen uden fra Forargelsens Mulighed.
Forargelse forholder sig væsentlig til Sammensætningen af Gud og Menneske, eller til Gud-Mennesket. Speculationen har naturligviis meent at kunne »begribe« Gud-Mennesket – det kan man godt begribe; thi Speculationen tager Timelighedens, Samtidighedens, Virkelighedens Bestemmelse bort fra Gud-Mennesket. Overhovedet er det sørgeligt og forfærdeligt, at, hvad man ikke bruger for stærkt et Udtryk om, naar man siger, at det ikke er Andet end at gjøre Narrestreger og Nar af Folk, at det er blevet feteret som Dybsind. Nei, Situationen hører med til Gud-Mennesket, Situationen at et enkelt Menneske, som staaer ved Siden af Dig, er Gud-Mennesket. Gud-Mennesket er ikke Eenheden af Gud og Menneske; saadan Terminologi er dybsindig Øienforblindelse. Gud-Mennesket er Eenheden af Gud og et enkelt Menneske. At Menneskenes Slægt er eller skal være i Slægtskab med Gud, er gammelt Hedenskab; men at et enkelt Menneske er Gud, er Christendom, og dette enkelte Menneske er Gud-Mennesket. Der er hverken i Himlen eller paa Jorden eller i Afgrunden eller i den meest phantastiske Tænknings Forvildelser Mulighed af en, menneskelig talt, afsindigere Sammensætning. Saaledes viser det sig i Samtidighedens Situation; og til Gud-Mennesket er intet Forhold muligt uden begyndende med Samtidighedens Situation.
Forargelse i strengeste Forstand, Forargelse ϰατ' εξοχην forholder sig altsaa til Gud-Mennesket, og har tvende Former. Den er enten i Retning af Høiheden, man forarges over, at et enkelt Menneske siger sig at være Gud, handler eller taler  paa en Maade som forraader Gud (Dette afhandles under B). Eller Forargelse er i Retning af Ringheden, at Den, der er Gud, er dette ringe Menneske, lidende som et ringe Menneske (Dette afhandles under C). I første Form kommer Forargelsen saaledes, at jeg ingenlunde forarges over det ringe Menneske, men over at han vil, jeg skal troe han er Gud. Og har jeg troet det, saa kommer Forargelsen fra den anden Side, at han skulde være Gud, han dette ringe, afmægtige Menneske, som, da det kommer til Stykket, slet Intet formaaer. I det ene Tilfælde gaaes der ud fra Bestemmelsen Menneske, og Forargelsen er over Bestemmelsen Gud; i det andet gaaes der ud fra Bestemmelsen Gud, og Forargelsen er over Bestemmelsen Menneske.
Gud-Mennesket er Paradoxet, absolut Paradoxet; derfor er det ganske sikkert, at Forstanden skal komme til at staae stille derpaa. Mærker et Menneske ikke Forargelsen i Retning af Høiheden, saa vil han opdage den i Retning af Ringheden. Det var ikke utænkeligt, at et Menneske med overveiende Phantasi og Følelse, en Repræsentant for den barnlige eller barnagtige Christendom (thi for et Barn er Forargelsen ϰατ' εξοχην ikke til, og just derfor er Christendommen egentlig heller ikke til for Barnet) kunde gaae hen og mene, at han troede, at dette enkelte Menneske var Gud, uden at opdage Forargelsen. Det vil have sin Grund i, at en Saadan ikke har en udviklet Forestilling om Gud, men en barnlig eller barnagtig Phantasi om noget Overordentligt, noget uendelig høit Ophøiet, Helligt og Reent, en Forestilling om En, der saadan er større end alle Konger o. s. v.og saa videre, uden at deri just ligger Qvaliteten: Gud. Dette vil sige, en Saadan havde ingen Kategori, derfor lod det sig gjøre at mene, at han troede, et enkelt Menneske er Gud, uden at støde paa Forargelsen. Men dette samme Menneske vil saa støde an paa Ringheden.
Saaledes med Forargelsen; og saaledes er den ogsaa fremstillet i den hellige Skrift paa de Steder, hvor Christus selv advarer mod Forargelsen.
Men da er der i Skriften endnu Tale om en Forargelse paa Christus, hvis Mulighed er et historisk Forbigangent. Denne Forargelse forholder sig nemlig ikke til Christus som Christus, som Gud-Mennesket (dette er den væsentlige Forargelse, og dens tvende Former blive, saa længe Timeligheden bliver, saa længe til Troen afskaffes), men til ham som et slet og ret enkelt Menneske, der colliderer med et Bestaaende (Dette afhandles under A).








Fremstillingen.
Fremstillingen











A.
A






Den Forargelses Mulighed, der ikke forholder sig til Christus som Christus (Gud-Mennesket), men til ham som et slet og ret enkelt Menneske, der colliderer med et Bestaaende.
Den Forargelse, her er Tale om, er da en, som, for den Sags Skyld, Enhver kan blive Gjenstand for, naar han, den Enkelte, synes ikke at ville underkaste sig eller indordne sig under det Bestaaende. Men fordi en Enkelt ikke vil det, deraf følger ikke, at denne Enkelte siger sig at være Gud. Imidlertid seer man let, at her er en Qvantiteren hen i Retning af at være mere end Menneske; og det er den, det Bestaaende er opmærksom paa. Er den Enkelte høiere end det Bestaaende? Ved dette Spørgsmaal eller rettere ved denne Protest vil det Bestaaende tvinge ham til enten at gaae tilbage igjen, eller til at udsige om sig selv, at han er mere end Menneske – og saa er Forargelsen der.
1) Matth. XV, 1-12. – Da kom Skriftkloge og Pharisæer af Jerusalem til Jesum og sagde: (2) Hvi overtræde dine Disciple de Gamles Vedtægt? thi de toe ikke deres Hænder, idet de æde Brød. (3) Men han svarede og sagde til dem: hvi overtræde og I Guds Bud for Eders Vedtægts Skyld? (4) Thi Gud haver budet, sigende: ær Fader og Moder; og hvo som bander Fader og Moder, skal visselig døe. (5) Men I sige: hvo som siger til Fader eller Moder: det, hvormed jeg kunde hjulpet Dig, er en Gave, han behøver ikke at ære sin Fader eller sin Moder. (6) Saaledes have I tilintetgjort Guds Bud for Eders Vedtægts Skyld. (7) I Øienskalke! Esaias spaaede retteligen om Eder, da han sagde: (8) Dette Folk holder sig nær til mig med sin Mund, og ærer mig med Læberne; men deres Hjerte er langt fra mig. (9) Men de dyrke mig forgjeves, idet de lære saadanne Lærdomme, som ere Menneskers Bud. (10) Og han kaldte Folket til sig og sagde til dem: hører til og forstaaer! (11) Ikke det, som indkommer i Munden, gjør Mennesket ureent, men det, som udgaaer af Munden, dette gjør Mennesket ureent. (12) Da gik hans Disciple frem og sagde til ham: veed du, at Pharisæerne have forarget sig, der de hørte den Tale?
Det følger naturligviis af sig selv, at Christus altid er Gud-Mennesket. Men her er jo en historisk Situation, og Forargelsen, som her er Tale om, er ikke i Retning af Gud-Mennesket, hverken over at han som enkelt Menneske udgiver sig for Gud, eller over at han, der er Gud, er det ringe Menneske. Christus er her i almindeligere Forstand en Lærer, en Gudfrygtighedens, en Inderlighedens Lærer, der med Oprindelighed (uden at her i denne Forbindelse er Tale om, at hans Fordring er at ville være Gud) driver paa Inderligheden i Modsætning til al tom Udvorteshed, en Lærer der forvandler Udvorteshed til Inderlighed. Denne er Collisionen, en Collision, der forekommer atter og atter i Christenheden, den er, for kort at betegne den, Pietismens Collision med det Bestaaende. Pharisæerne og de Skriftkloge træde nemlig op som Repræsentanter for det Bestaaende, hvilket just ved deres Spidsfindighed og Kløgt var blevet en tom, ja, en ugudelig Udvorteshed.
Imidlertid trodsede den Gang og trodser altid det Bestaaende paa at være det Objektive, høiere end enhver Enkelt, Subjektiviteten. I det Øieblik nu en Enkelt ikke vil indordne sig under dette Bestaaende, eller vel endog protesterer dette som det Sande, ja sigter det som Usandhed, medens han derimod  udsiger om sig at være i Sandheden, og om Sandheden, at den netop ligger i Inderligheden: saa er Collisionen der. Det Bestaaende opkaster ganske rigtigt det Spørgsmaal: hvad bilder da denne Enkelte sig ind at være, bilder han sig maaskee ind, at han er Gud, eller at han har et umiddelbart Forhold til Gud, eller dog at han er mere end Menneske?
Her er saa Forargelsen, og man seer let, at den ganske rigtigt sigter efter det at ville være mere end Menneske. Imidlertid er her endnu et stort Spatium for Relativiteter og Qvantiteren betræffende det at være noget Usædvanligt, Overordentligt o. s. v.og saa videre, uden just at gjøre Fordring paa at være Gud. Men det gaaer vistnok mange Mennesker saaledes, at deres Forestilling om Christus ender ved, at han har været noget saadan ganske mageløst Overordentligt, næstendeels Guddommeligt. De vilde nu vistnok alligevel have forargedes paa ham, dersom de havde levet samtidigen med ham; men det undgaaer dem dog, at Forargelsen sensu strictissimo forholder sig til Gud-Mennesket, der ikke i en ubestemt Qvantiteren ligesom føler sig for, hvor høit han kan anslaae sig selv, men qvalitativt bestemmer det, at han er Gud – og fordrer Tilbedelse.
Dette er den væsentlige Forargelse, om hvilken forøvrigt her ikke er Tale; men det er ganske vist, at man ogsaa forarges paa Enhver, der paa nogen Maade giver eller synes at give sig Mine af at ville være mere end Menneske. Man forarges paa ham; dog maa dette ikke misforstaaes, som var det altid ham, der gav sig Mine af at være mere end Menneske, det ligger ofte i, at Modparten er løbet fast i det Bestaaende. Hver Gang et Sandheds Vidne gjør Sandheden til Inderlighed (og dette er Sandheds Vidnernes væsentlige Forretning); hver Gang et Geni primitivt inderliggjør det Sande: saa vil det Bestaaende ogsaa forarges paa ham.
Man behøver kun at kjende lidt til Menneske-Slægten, for at vide, at dette er saa, og kun lidt til den nyeste Philosophi for at vide, at dette ogsaa vil skee i vor Tid. Hvorfor har Hegel gjort Samvittigheden og Samvittigheds-Forholdet i den Enkelte til »en Form af det Onde« (jvf.jævnfør Rechts-Philosophie), hvorfor, fordi han forgudede det Bestaaende. Men jo mere man forguder det Bestaaende, desto naturligere den Conclusion: ergo er Den, som underkjender eller opsætter sig mod dette Guddommelige, det Bestaaende, ergo maa han jo noget nær bilde sig ind, at han er Gud. Det er maaskee ingenlunde ham (og er det i Sandhed et Sandheds-Vidne, er det da vist nok, at det ikke er ham), der udsiger noget blasphemisk om sig selv. Nei, Blasphemien er egentlig en Projektion fra den Ugudelighed, med hvilken man venererer det Bestaaende som det Guddommelige, et akustisk Bedrag, foranlediget ved, at det Bestaaende taust ved sig selv siger sig selv at være det Guddommelige, og nu ved Sandheds-Vidnet faaer dette at høre, men hører det, som var det ham, der sagde sig at være mere end Menneske.
Men at det Bestaaende er blevet noget Guddommeligt, ansees for det Guddommelige, er et Falsum, tilveiebragt ved Hjælp af at ignorere sin egen Herkomst. Naar en Borgerlig er blevet Adelsmand, saa gjør han gjerne alle mulige Anstrengelser for at faae sit vita ante acta i Glemsel. Saaledes med det Bestaaende. Det Bestaaende begyndte ogsaa med hiin Collision mellem den Enkelte og et Bestaaende, begyndte med Guds-Forholdet i den Enkelte; men nu skal det være glemt, Broen hugget af, det Bestaaende guddommeliggjort.
Og besynderligt nok, denne det Bestaaendes Guddommeliggjørelse er just den stadige Opstand, det idelige Oprør mod Gud. Han vil nemlig (og det kan man endda ikke fortænke ham i) være med, have en lille Smule Haand i Hanke med Verdens-Udviklingen, eller han vil holde Slægten i Udvikling. Det Bestaaendes Guddommeliggjørelse derimod er det dvaske, verdslige menneskelige Sinds selvbehagelige Opfindelse, der vil slaae sig til Ro og bilde sig ind, at nu er der idel Fred og Tryghed, nu har vi naaet det Høieste. Og saa, saa kommer en enkelt En, en Peer Næsviis, og bilder sig ind, at han skulde være høiere end det Bestaaende. Dog nei, det er ikke sagt, at han bilder sig det ind, men det kunde jo nok være  muligt, at han var den »Bremse«, som det Bestaaende behøvede for ikke at falde i Søvn, eller for ikke, hvad endnu værre er, at henfalde til Selvforgudelse. Hvert Menneske skal leve i Frygt og Bæven, og saaledes skal ogsaa intet Bestaaende være fritaget for Frygt og Bæven. Frygt og Bæven betyder, at man er i Vorden; og hvert enkelt Menneske, Slægten ligesaa, er og skal være sig bevidst at være i Vorden. Og Frygt og Bæven betyder, at der er en Gud til, hvad intet Menneske og intet Bestaaende noget Øieblik tør glemme.
Saaledes var nu Jødedommen paa Christi Tid netop ved Pharisæerne og de Skriftkloge blevet et selvbehageligt, sig selv forgudende Bestaaende. Der var indtraadt en fuldkommen Commensurabilitet mellem det Udvortes og det Indvortes, saa fuldkommen, at det Indvortes var gaaet ud. Just derpaa kjender man, at et Bestaaende er ifærd med at forgude sig selv, paa denne Commensurabilitet og Congruents. Alt hvad der kunde erindre om den stridende Sandhed, det er afskaffet, Noget man nu er ikke langtfra at finde latterligt – nu har Sandheden seiret, den Sandhed, som een Gang var stridende, nu er den det Bestaaende. At være i Sandheden, og jo mere man er i Sandheden, kan nu ikke mere betyde at skulle lide og i samme Grad mere: nei, her er Congruents, jo mere man er af Sandheden, jo mere æret og anseet bliver man. Ah! Nu er det rigtigt, nu er det Bestaaende guddommeliggjort – dersom nu Christus kom til Verden, saa blev han først Professor, og avancerede saa mere og mere, alt eftersom det blev tydeligere, at han var i Sandheden.
Af den Mening have aabenbart ogsaa Pharisæerne og de Skriftkloge været. At Fromhed og Gudsfrygt skulde lide i Verden, det var noget Antiqveret, der var jo nu Congruents: jo mere from og gudfrygtig, jo mere anseet. Og for at Ingen skulde bedrage, og det maaskee skulde hedde, at han i sit Inderste, skjult, var from, saa var der (og dette er vistnok blevet anført som et Beviis paa det Bestaaendes Alvor) der var ligesom Examina, Fromheden underkastedes, Alt var commensurabelt. Man havde en Mistanke til Alt, hvad der vilde  holde sig skjult i Inderligheden, at det nok turde være Løgn – og det kan man maaskee have megen Ret i; men man havde ogsaa aldeles afskaffet, at Kjendetegnet paa den sande Fromhed, naar den ikke holder sig skjult, just er, at den lider Ondt i Verden. Ja, som sagt, med samme Bravour som en nybagt Adelsmand kan glemme, at han igaar var Borger, med samme Bravour kan et Bestaaende glemme sin Herkomst. Og som det enkelte Menneske kan aspirere at blive Noget, saaledes er dette det Noget Generationen aspirerer til, den vil danne det Bestaaende, afskaffe Gud, i Menneske-Frygt cujonere den Enkelte ind i et Musehul – men det vil Gud ikke, og han bruger lige den modsatte Taktik, han bruger den Enkelte til at pirre det Bestaaende ud af Selvbehageligheden.
Naar Commensurabiliteten og Congruentsen er indtraadt, og det Bestaaende guddommeliggjort, saa er al Frygt og Bæven afskaffet. At leve, især at være Noget i et saadant Bestaaende, er en Fortsættelse af eller endnu tryggere end at leve under sin Moders Skjørt, i den Grad kan man beregne Sandsynligheden og blødagtigt fritage sig for enhver end den mindste af den Art Afgjørelse, i hvilken »den Enkelte« smerter sig; thi man er ingen Enkelt, o, langtfra, man er tryllet ind i Sandsynlighedens Tilforladeligheder med det sikkre Avancements henrivende Udsigt lige ind i Evigheden – Evigheden maa jo dømme som det Bestaaende dømte, der var det Guddommelige. »Hvad vil Du«, siger det Bestaaende til dendet Enkelte, »plage og martre Dig selv med Idealitetens uhyre Maalestok, henvend Dig til det Bestaaende, slut Dig til det Bestaaende, her er Maalestokken. Er Du Student, saa kan Du være sikker paa, at Professoren er Maalestokken og Sandheden; er Du Præst, saa er Biskoppen Veien og Livet; er Du Skriver, er Justitsraaden Maalet. Ne quid nimis! Det Bestaaende er det Fornuftige, og Du lykkelig, om Du indtager den Dig anviste Relativitet – og forresten lader Collegierne, Consistorium eller hvem det nu er sørge for« – »min Salighed?« »Ih ja vist; og er der endeligen Noget i Veien med Dig i den Henseende, kan Du ikke lade Dig nøie med, som alle de  Andre, naar engang Din Tid er kommet, vel indpakket og emballeret at gaae med i en af de store Forsendinger, som det Bestaaende under sit Segl og under Adressen »den evige Salighed« expederer ind i Evigheden, sikkret at blive fuldkommen lige saa vel modtagen og lige saa salig som »alle de Andre«, kort kan Du ikke lade Dig nøie med en saa betryggende Sikkerhed og Caution som den, at det Bestaaende indestaaer Dig for Din Salighed hisset: nu vel, saa behold det hos Dig selv, det har det Bestaaende ikke Noget imod; naar Du tier bomstille dermed, skal Du alligevel have det lige saa godt som de Andre.«
Det Bestaaendes Guddommeliggjørelse er Alts Verdsliggjørelse. Det Bestaaende kan have fuld Ret i, at hvad det Verdslige angaaer, skal man slutte sig til det Bestaaende, nøies med den Relativitet o. s. v.og saa videre Men tilsidst verdsliggjør man ogsaa Guds-Forholdet, vil at det skal congruere med en vis Relativitet, ikke være noget væsentlig Forskjelligt fra Ens Stilling i Livet o. s. v.og saa videre – istedetfor, at dette skal være hvert enkelt Menneske det Absolute, og dette den Enkeltes Guds-Forhold just Det, der skal gjøre ethvert Bestaaende svævende, at Gud, hvad Øieblik han vil, blot han trykker paa en Enkelt, i hans Guds-Forhold strax har et Vidne, en Angiver, en Spion eller hvad man nu vil kalde det, En der i ubetinget Lydighed og ved ubetinget Lydighed, ved at forfølges, lide, døe, gjør det Bestaaende svævende.
Idet nu en Enkelt beraaber sig paa sit Guds-Forhold lige over for et Bestaaende, der har guddommeliggjort sig selv, seer det jo ud som gjorde han sig til mere end Menneske. Han gjør det imidlertid ingenlunde; thi han indrømmer jo, at ethvert Menneske, ubetinget ethvert Menneske har og skal have for sit Vedkommende det samme Forhold til Gud. Saa lidet som Den, der siger sig at være forelsket, dermed nægter nogen Anden at være det: endnu mindre nægter en saadan Enkelt de Andre, men som Enkelte, at have Guds-Forholdet. Dog dette vil det Bestaaende ikke vide af, at det skulde bestaae af noget saa løst Noget som en Samling af Millioner Enkelte,  der hver især have sit Guds-Forhold. Det Bestaaende vil være et Hele, der Intet kjender over sig, men under sig har hver Enkelt, og dømmer hver Enkelt, der indordner sig i det Bestaaende. Og hiin Enkelte, der dog nok foredrager den ydmygste, men ogsaa den humaneste Lære om det at være Menneske, vil saa det Bestaaende forskrække ved at paadutte ham, at han forskylder en Blasphemi.
Saaledes med Pharisæerne, der forargedes paa Christus, fordi han gjorde Fromhed til den absolute Inderlighed, ikke ligefrem commensurabel for det Udvortes (snarere omvendt, kjendelig paa Lidelsen), og i ethvert Tilfælde ikke fuldendende sig i en ligefrem Relativitet. Den hele Bygning af Bestemmelser og Relativiteter, denne Fromhedens ligefremme Kjendelighed paa Ære og Anseelse, Magt og Indflydelse, denne Objektivitet som Pharisæerne og de Skriftkloge vel have kaldt den, stødte Christus til ved at gjøre Gudsfrygt og Fromhed til Inderlighed. Fuldt forvissede om at have Ret, og formodentlig forud sikkre paa, at Christus skulde maatte give tabt, forelægge de ham det Spørgsmaal, hvorfor hans Disciple overtraadte de Gamles Vedtægt. Saaledes gaaer det altid, naar et Bestaaende har drevet det til at forgude sig selv, saa bliver tilsidst Skik og Brug Troes-Artikler, Alt bliver saadan lige vigtigt; eller Vedtægter, Skik og Brug bliver det Vigtige. Den Enkelte føler og erkjender ikke, at han og saaledes hver Enkelt har et Guds-Forhold, som for ham skal have absolut Betydning, nei Guds-Forholdet afskaffes, Skik og Brug, Vedtægter og Deslige forgudes. Men den Art Guds-Frygt er netop Foragt for Gud, den frygter jo ikke Gud, den frygter Mennesker. Derfor svarer Christus og Pharisæerne: hvi overtræde I Guds Bud for Eders Vedtægters Skyld. Saa hellige vare nemlig Pharisæerne og de Skriftkloge blevne, og saa hellige blive Menneskene altid, naar man forguder det Bestaaende, at deres Gudsdyrkelse er at gjøre Nar af Gud: under Skin af at dyrke og tilbede Gud, dyrke og tilbede de deres egne Paafund, enten i selvbehagelig Glæde, som de der selv ere Opfinderne, eller i Menneske-Frygt.
Men, som sagt, Den der underkjender et saadant Bestaaende, han bliver af det betragtet som En, der gjør sig til mere end Menneske, og man forarges paa ham, om han dog egentligen kun gjør Gud til Gud og sig til Menneske.
2) Matth.XVII, 24-27. – »Men der de kom til Capernaum, gik de, som oppebar Skattens Penninge, til Peder og sagde: betaler Eders Mester ikke Skattens Penninge? (25) Han sagde: jo. Og der han kom ind i Huset, forekom Jesus ham og sagde: hvad tykkes Dig, Simon? af hvem tage Konger paa Jorden Told eller Skat? af deres egne Børn eller af Fremmede? (26) Peder siger til ham: af Fremmede. Jesus sagde til ham, saa ere jo Børnene frie. (27) Men paa det vi ikke skulle forarge dem, gak hen til Havet, kast en Krog og tag den første Fisk, som kommer op; og naar Du aabner dens Mund, skal Du finde en Stater; tag denne og giv dem den for Dig og for mig.«
Collisionen er her igjen den samme, den Enkelte med det Bestaaende. Det, der vilde forarge dem, vilde være, at den Enkelte vilde unddrage sig fra sit Forhold til det Bestaaende. Det maa bestandigt erindres, at paa intet af Stederne, hverken her i det 17de eller i det 15de Capitel, er Forargelsens Mulighed i Forhold til Christus qva Gud-Mennesket. Spørgsmaalet er jo saaledes ikke her, om han er Gud-Mennesket, Situationen ikke, om han nu anseerviseranseer sig at være hvad han udgiver sig for, Gud-Mennesket, thi saaledes fremstilles han ikke her. Spørgsmaalet er, om han, dette enkelte Menneske, vil anerkjende det Bestaaende ved at betale Skatten.
Da det at betale Skat er en ligegyldig Udvorteshed, saa underordner Christus sig, og forebygger Forargelsen. Noget Andet var det i Forhold til en Udvorteshed, der frækt vilde være Fromhed. Havde Christus ikke givet efter, saa vilde han ogsaa have vakt deres Forargelse, og Grunden vilde ganske rigtigt have været, at en Enkelt ved at unddrage sig det Bestaaende synes at gjøre sig til mere end Menneske, uden at dog, for atter at gjentage, deraf just følger, at han qvalitativt bestemmer sig at være Gud.
Forøvrigt er i denne Fortælling det Mærkelige, at Christus, der her blot er det enkelte Menneske i Collision med et Bestaaende, for at undgaae denne Forargelse sætter den egentlige Forargelse. Han betaler rigtignok Skatten, men ved et Mirakel skaffer han Penningen, ɔ:det vil sige han viser sig at være Gud-Mennesket. Det at lade være at betale Skatten er at gjøre Forargelsen mulig i Forhold til ham, det enkelte Menneske; men Maaden, paa hvilken han skaffer Penningen, sætter den væsentlige Forargelses Mulighed i Retning af ham som Gud-Mennesket.









Vi gaae nu over til den egentlige Forargelse, som forholder sig til Gud-Mennesket. Muligheden af den Forargelse i Forhold til Christus, om hvilken vi have talt, er et historisk Forsvindende, forsvundet med hans Død, var kun for de Samtidige i Forhold til ham dette enkelte Menneske. Forargelsens Mulighed derimod i Forhold til Christus qva Gud-Mennesket vil vedvare indtil Dagenes Ende. Tages Muligheden af denne Forargelse bort, saa betyder det, at Christus ogsaa er taget bort, at han er gjort til noget Andet end han er, Forargelsens Tegn og Troens Gjenstand.











B.
B







Den væsentlige Forargelses Mulighed i Retning af Høiheden, at et enkelt Menneske taler eller handler som var han Gud, siger sig selv at være Gud, altsaa i Retning af Bestemmelsen Gud i Sammensætningen Gud-Mennesket.




1) Matth.XI., 6. (Parallelstedet Luc. VII. 23.) Johannes den Døber har fra Fængslet sendt Bud til Christus for at spørge ham, om han er Den, som skal komme, eller de skulle vente en Anden. (V.Vers 4). Og Jesus svarede og sagde til dem: gaaer hen og forkynder Johannes de Ting, som I høre og see: (5) Blinde see og Halte gaae, Spedalske renses og Døve høre, Døde staae op og Evangelium prædikes for Fattige, (6) og salig er den, som ikke forarges paa mig.
Christus svarer altsaa ikke ligefrem, han siger ikke: siger Johannes, jeg er den Forventede. Han fordrer nemlig Troen, og kan derfor ikke give en Fraværende ligefrem Meddelelse. En Tilstedeværende kunde han vel sige det ligefrem til, fordi den Tilstedeværende ved at see den Talende, dette enkelte Menneske, ved denne Modsigelse dog ikke fik en ligefrem Meddelelse, da Modsigelsen er mellem hvad der siges og hvad der sees, ɔ:det vil sige hvo den Talende efter Udseende at dømme er. Dog dette skal udførligt blive oplyst paa sit Sted.
Fremdeles. Dersom det i Sandhed havde været Tilfældet, som Christenheden i mange Tider har havt for Skik at indbilde sig, at det dog ligefrem var til at see, at Christus var den, han sagde sig at være, hvorfor saa et saa besynderligt Svar; saa havde det jo været langt simplere og mere ligefrem, at Christus havde gjort som man bærer sig ad i Prædike-Foredraget, havde sagt til Udsendingene: betragter mig, saa seer I jo, at jeg er Gud. Men forsøg det! Nei, det simpleste Middel til at gjøre en Ende paa alt dette sentimentale Hedenskab, der i Christenheden kaldes Christendom, er ganske simpelt at anbringe det i Samtidighedens Situation.
Videre. Christi Svar indeholder in contento det, som ellers pleier at opføres under Navn af »Beviser for Christendommens Sandhed«, dog undtaget Beviset af Spaadommene. Men i denne Henseende var jo Johannes selv Repræsentanten, der dog vel, hvis ellers Nogen, ved Hjælp af Spaadommenes Beviis maatte være bragt Forvisningen om, at Christus var den Forventede, saa nær som muligt; men mærkeligt nok, den sidste Prophet, og som Saadan dog vel i den størst mulige Rapport til Prophetien, Forløberen er ved dette Beviis ikke bragt længere end til at blive opmærksom – og spørge. Altsaa undtaget Beviset af Spaadommene ere de øvrige Beviser for Christendommens Sandhed indeholdte i Christi Svar. Han hentyder paa Undergjerningerne (Halte gaae, Blinde see o. s. v.og saa videre) og paa Læren selv (Evangelium prædikes for de Fattige): og derpaa tilføier han, mærkeligt nok, han tilføier: »salig Den, som ikke forarges paa mig«. – See, i Christenheden har man havt anderledes for Skik. Der har man skrevet disse uhyre Folianter, som udvikle Beviserne for Christendommens Sandhed. Bag disse, Beviserne og Folianterne, er man selv fuldkommen overbeviist og sikker mod alle Angreb; thi Beviset og Folianten ender bestandigt med: ergo var Christus Den, han sagde sig at være; det er ved Hjælp af Beviserne saa vist som 2 og 2 er 4, og saa let som Fod i Hose; paa dette uimodsigelige ergo, som ligefrem gjør Sagen klar, trodser Docenten og Præsten, og Missionairen gaaer tillidsfuld ud for at omvende Hedninger ved Hjælp af dette ergo. Og derimod  Christus! Han siger ikke: ergo er jeg den Forventede; han siger, efterat have beraabt sig paa Beviserne siger han: salig Den, som ikke forarges paa mig, det er, han gjør det selv aabenbart, at der i Forhold til ham ikke kan være Tale om nogen Bevisen, at man ikke ved Hjælp af Beviser kommer til ham, at der ingen ligefrem Overgang er til det at blive Christen, at Beviserne i Maximum kunne tjene til at gjøre et Menneske opmærksomt, at han nu saaledes gjort opmærksom kan komme paa det Punkt: om han vil troe eller han vil forarges. Thi Beviserne ere endnu det Tvetydige, er den raisonerende Forstands pro et contra, der derfor igjen kan bruges contra et pro; først i Valget bliver Hjertet aabenbart (og derfor var det jo Christus var kommet til Verden, for at gjøre Hjerternes Tanker aabenbare), om et Menneske vil troe, eller vil forarges. See, en theologisk Professor, der, med Benyttelse af Alt hvad der tidligere var skrevet derom, havde skrevet et nyt Værk om Beviserne for Christendommens Sandhed, han vilde føle sig fornærmet, om En ikke vilde indrømme, at nu var det beviist: og Christus selv derimod, han siger ikke mere end at Beviserne kunne føre En – ikke til Troen, o langtfra (saa var det jo overflødigt at tilføie salig Den, som ikke forarges), men til det Punkt, hvor Troen kan blive til, hjælpe En til at blive opmærksom og for saavidt hjælpe til, at man kommer indudind i den dialektiske Spænding, af hvilken Troen bryder frem: vil Du troe, eller vil Du forarges.
Hvor ligger nu Forargelsens Mulighed? Den er Miraklet; og Miraklet er Beviset; og af Miraklet har man villet ligefrem bevise Christendommens Sandhed! Det forstaaer sig, den ligefremme Bevisen maa saa, hvad den jo ogsaa gjør, passe paa at komme betydeligt bagefter, derved rigtignok igjen indirecte forraadende, hvad den, liig Andet, der kommer bagefter, duer til; thi i Samtidighedens Situation er det en Umulighed ligefrem at bevise. Lad os ikke snakke i Taaget, lad os ikke, vidende om, hvo Christus er (hvis man ellers kan være vidende derom), eller dog indbildende os, at vi ere det, kommende 1800 Aar bagefter, betragte Miraklet og saa – blive overbeviste.  Hvilket Dyb af Nonsens! Naar vi veed, hvo Christus er, hvor kan saa Beviset siges at bevise os det! Og desuden er Forholdet jo slet ikke dette, som der da ogsaa er visse Ting, hvorom det gjælder, at den, der kommer bagefter, lige saa gjerne kan gaae hjem og lægge sig, hvilket især gjælder om det Overordentlige. Skal der være Mening i, at Miraklet beviser, hvo Christus er, saa maae vi jo begynde med, at vi ikke veed, hvo han er, altsaa i Samtidighedens Situation med et enkelt Menneske, der er som andre Mennesker, paa hvem der ikke ligefrem er Noget at see, et enkelt Menneske, der saa gjør Miraklet og siger sig selv at gjøre Miraklet. Hvad vil dette sige? Det vil sige, at dette enkelte Menneske gjør sig til mere end Menneske, gjør sig noget nær til Gud: er dette ikke forargeligt? Du seer noget Uforklarligt, Mirakuløst (mere heller ikke), han selv siger, at det er et Mirakel – og Du seer for Dine Øine et enkelt Menneske. Miraklet kan Intet bevise; thi troer Du ikke, at han er Den, han siger sig at være, saa benægter Du Miraklet. Miraklet kan gjøre opmærksom – nu er Du i Spændingen, og det beroer paa hvad Du vælger, Forargelsen eller Troen, det er Dit Hjerte, som skal blive aabenbart.
Modsigelsen, i hvilken Forargelsens Mulighed ligger, er den at være et enkelt Menneske, et ringe Menneske – og saa at handle i Retning af at være Gud. Agt blot paa Samtidighedens Situation; og agter Du ikke paa den, saa lyver Du Dig ind i et Bedrag. Men Sagen er den, man har i Christenheden kun et phantastisk Billede af Christus, en phantastisk Guds-Skikkelse, svarende ligefrem til det at gjøre Miraklet. Men dette er Usandhed, saaledes har Christus aldrig seet ud. Christenhedens Christendom er Phantasteri i begge Retninger, baade i Retning af Miraklet og i Retning af Christus. I Samtidighedens Situation er Du stillet mellem dette Uforklarlige (uden at dog deraf ligefrem følger, at det er et Mirakel) og saa et enkelt Menneske, som Andre at see til – og det er ham, som gjør det.
Forargelsens Mulighed er ikke til at undgaae, Du skal  igjennem den, Du kan kun paa een Maade frelses fra den: ved at troe. Derfor siger Christus: salig Den, som ikke forarges paa mig. Det var dengang ikke saa let som det indtil Væmmelse senere er blevet det i Christenhedens Løgnagtighed, med strax man hørte om at Blinde fik Synet igjen og Døde Livet, strax at være overbeviist om, hvo Christus var. Nei, dengang var det den frygteligste Afgjørelse for et Menneske at blive troende. O, rædsomme Modsætning, o, Afskyelighed: denne travle Christendom, som har kunnet bevise og bevise Christendommens Sandhed; disse Tusinder og Tusinder, som have troet – i Kraft af Beviserne: og saa Jesus Christus, Troens Stifter og Fuldender, som, pegende paa Beviserne, der dog vel maatte have virket stærkest den Gang de skeete, dog tilføier: »salig Den, som ikke forarges paa mig«, det er, han beraaber sig saaledes paa Beviserne, at han nægter dem at være Veien til ham. Det er som vilde han sige til Johannes's Disciple, at disse skulde sige det til Johannes, hvad der saaledes siges til os Alle: ad Bevisernes Vei kommer Ingen til mig; agt paa dem, at Du maa blive opmærksom – og saa, ja salig Den, som ikke forarges paa mig.
O, rædsomme Modsætning, o Afskyelighed: denne Indbildskhed og Dumhed, med hvilken man har trodset paa Beviserne og forraadt Christendommen – og saa den Herre Jesus Christus, der, ogsaa her lidende, vel hentyder til Beviserne, men saa, næsten bedende for den Enkelte, tilføier: salig Den, som ikke forarges. O, Lidelsernes Hemmelighed, at maatte være Forargelsens Tegn for at kunne være Troens Gjenstand! Saa bekymret gik han paa Jorden, han der af Kjerlighed kom til Jorden; ak, han forstod, som intet Menneske forstod eller kan forstaae det, hvor uendelig vanskelig det er at blive Christen. Mon han glædes ved, at man paa den letsindigste Maade indbilder Tusinder og Tusinder, at de ere Christne!



2) Joh.VI. 61. – Christus siger om sig selv, at han er det levende Brød, »om Nogen æder af dette Brød, han skal leve« (51). Da kivedes Jøderne indbyrdes og sagde: hvorledes kan denne give os sit Kjød at æde? (52). Derfor sagde Jesus til dem: sandelig, sandelig siger jeg Eder: dersom I ikke æde Menneskenes Søns Kjød og drikke hans Blod, have I ikke Livet i Eder (53). 54. 55. 56. 57. Selv mange af hans Disciple, der de det hørte, sagde: denne er en haard Tale, hvo kan høre ham? (60), saa Jesus, der han vidste ved sig selv, at hans Disciple knurrede over dette, sagde til dem: forarger dette Eder? (61) 62. Og af V.Vers66 sees, at fra den Tid traadte mange af hans Disciple tilbage og vandrede ikke mere med ham.
Altsaa efter den Maalestok forargede disse Ord dengang, at selv Disciple, mange Disciple faldt fra. Nu, i Christenheden, forarge de ikke mere. Ja, det forstaaer sig, den sande Christen forarge de ikke, thi han troer. Men for at være blevet troende, maa han have passeret Forargelsens Mulighed forbi, og den er det, der er afskaffet i Christenheden. Man sætter nu disse Ord i Forbindelse med Nadveren, man har udviklet en Lære om Christi Legemes Ubiqvitet; og ved det man i Christenheden har en phantastisk Christus-Skikkelse, saa er alt Dette hverken ubegribeligt eller paa nogen Maade indeholdende Forargelsens Mulighed.
Men Christenhedens Phantasterier maae vi nu engang slaae en Streg over. Vi gaae til Samtidighedens Situation.
Altsaa et enkelt Menneske, at see til som alle andre, han taler saaledes om sig selv! Hvad Under vel, at man forargedes, at de splittedes ad og gik hver til Sit, forargede, mange af Disciplene med. Og som hiint veemodige Ord »salig Den, som ikke forarges paa mig«, saa følger ogsaa her et lignende, idet Christus siger til de Tolv: monne og I ville gaae bort? (67). Ak, thi Christus forstod det selv, som intet Menneske kan forstaae det, hvor vanskeligt det er at blive Troende. Lidende er han ogsaa her; han vil frelse Alle – men for at frelses maae de gjennem Forargelsens Mulighed, o, og det er som kom han, fordi Alle forarges paa ham, næsten til at staae ene, han, Frelseren, der vil frelse Alle! Lidelsers Hemmelighed, som intet Menneske kan fatte dem eller den: selv at  være Forargelsens Tegn for at være Troens Gjenstand! Og derfor er det saa bevæget dette Ord: monne og I ville gaae bort; det er saa lidende, næsten som vilde han sige: skal jeg da, jeg som kom for at frelse Alle, jeg, hvis Kjerlighed intet, intet Menneske fatter: skal jeg være bragt dertil, at der var slet Ingen, jeg blev til Frelse for. O, at staae med aabne Arme og sige »kommer hid!« – og at saa Alle flye, ja ikke blot flye, men flye forargede! O, at være Verdens Frelser! Og derfor gjenlyder denne Liden i det Glædens Ord til Peder: salig est Du, Simon, Jonas's Søn.
Men nu til Stedet selv for at vise, at Forargelsen er i Retning af Høiheden; dette blot atter erindret, at den historiske Beretning om, hvilken Forargelse Ordene vakte, maa være den sikkre Borgen for, at de samme Ord i samme Situation væsentligen ville vække samme Forargelse. Det er i Samtidighedens Situation med et enkelt Menneske, et Menneske som andre – og han taler om sig selv paa en saadan Maade! Han bestemmer sig selv saaledes overmenneskelig aandelig, at han taler om at æde hans Kjød og drikke hans Blod, saa phantastisk som muligt i Retning af en guddommelig Egenskab: Allestedsnærværelse, og dog anden Gang saa paradoxtparodoxt som muligt, at det er hans Kjød og Blod; han siger, at kun Den, der æder hans Legeme og drikker hans Blod, vil han opreise paa den yderste Dag – dog vel i de meest afgjørende Udtryk at bestemme sig som Gud. Han siger, han er det Brød, som kommer ned fra Himlen – atter et afgjørende Udtryk i Retning af det Guddommelige. Og da han vidste, at hans Disciple knurrede over dette, og fandt det en haard Tale, siger han: »forarger dette Eder«, og tilføier saa det endnu stærkere: »hvad om I da faae at see, at Menneskens Søn farer op, hvor han var før«. Altsaa han, saa langt fra at give efter eller slaae af, ligefrem gjør sig til noget fra det at være Menneske aldeles Forskjelligt, gjør sig til det Guddommelige – han, et enkelt Menneske.
Ja, naar man lever hen beruset i Indbildninger, naar man lader Phantasien danne en phantastisk Skikkelse af Christus, til hvilken man selv forholder sig paa Phantasi-Anskuelsens Afstand: ja, saa mærker man maaskee ikke Forargelsen. Men i Virkeligheden, i Sandheden, ɔ:det vil sige i Samtidighedens Situation med hiint enkelte Menneske, hvis Herkomst man veed Beskeed om, hvem man kjender fra Gaden o. s. v.og saa videre – skulde virkeligen Nogen ville falde paa at nægte, at her er Forargelsens Mulighed kun til at undgaae paa een eneste Maade, ved at troe. Men Den, som troer, han har for at komme til at troe maattet passere Forargelsens Mulighed.









Tillæg.
Tillæg







Disse tvende Steder ere de eneste, hvor Forargelsens Mulighed i Retning af Høiheden udtrykkelig nævnes. Men som den, hvad der ligger i Sagen selv, har været tilstede i ethvert Øieblik, hvor han (Gud-Mennesket), han dette enkelte Menneske talede eller handlede i Retning af Bestemmelsen Gud: saaledes er den ogsaa ofte nok ellers antydet i den hellige Skrift. Fremstillingen gjør forøvrigt aldeles ingen Fordring paa at optælle alle Steder, en exegetisk Fortjeneste der her vilde være aldeles overflødig og maaskee endog forvirrende, for saavidt den gav det Udseende af, at Forargelsens Mulighed blot de og de Gange havde været tilstede, istedetfor at den er det i ethvert Øieblik. – Saaledes Matth.IX. 4 (Fortællingen om den Værkbrudne), naar der Christus siger til Pharisæerne »hvi tænke I saa ondt i Eders Hjerter«: da ere disse onde Tanker Forargelsen. At tilgive Synder er i meest afgjørende Forstand en Bestemmelse i Retning af Gud. Men, for atter at gjentage, naar man kun har et phantastisk Billede af Christus, saa finder man det maaskee i sin Orden, at han tilgiver Synder, uden at man mærker Forargelsens Mulighed. I Virkeligheden derimod, i Sandheden, ɔ:det vil sige i Samtidighedens Situation: et enkelt Menneske som andre, at han vil tilgive Synder! Der er kun een Maade at undgaae Forargelsen paa, ved at troe; men Den, der troer, er gaaet Forargelsens Mulighed forbi. – Matth.XII. 24, hvor Pharisæerne, da  Christus havde helbredet en Besat, der var blind og stum, sige: »denne uddriver ikke Djævle uden ved Beelzebul, Djævelenes Øverste« – naar det saa hedder »Jesus, som vidste deres Tanker«: da ere disse Tanker igjen Forargelsen. – Matth.XXVI. 64. 65, da Christus siger: »nu herefter skulle I see Menneskens Søn sidde hos Kraftens høire Haand og komme i Himlens Skyer« – og Ypperstepræsten udraaber: »han bespotter Gud, see, nu have I hørt hans Bespottelse«: saa er det jo Forargelsen vi høre. – Joh.VIII., 48. 52. 53. Hele Fortællingen om den Blindfødte. Joh.X., 20. 30. 31. 33.
Ved hvert et Ord i Retning af Bestemmelsen: Gud, ved hver en Gjerning i den Retning, saa er Forargelsens Mulighed; i Samtidighedens Situation vil Enhver blive opmærksom paa den. Men i Christenheden ere vi Alle blevne Christne uden at mærke Noget til nogen Forargelsens Mulighed over, at et enkelt Menneske taler og handler i Retning af at være Gud – vi ere Alle blevne Christne, det forstaaer sig, Christen bliver man kun i Samtidighedens Situation med Christus; og i Samtidighedens Situation vil ogsaa Enhver blive opmærksom. Men i Christenheden ere vi alle blevne Christne uden at mærke Noget til (hvad der blandt Andet ogsaa er det Christeliges Værge mod, og dødbringende for den »spekulative Begriben«) Forargelsens Mulighed, ja, som det synes, endog uden at bemærke, at det er Jesus Christus selv, der gjør opmærksom paa, at Forargelsens Mulighed er tilstede – og han er dog vistnok, den Sag betræffende, lige saa vel underrettet som samtlige d'Hrr. speculative theologiske Professorer, uden hvis Hjælp og Bistand jo ogsaa, som bekjendt, Christendommen er kommet ind i Verden, hvorimod det vel var muligt, hvis der ellers Intet var til Hinder, at den ved deres Hjælp og Bistand kunde blive praktiseret ud af Verden.












C.
C







Den væsentlige Forargelses Mulighed i Retning af Ringheden, at Den, der udgiver sig for at være Gud, viser sig at være det ringe, fattige, lidende, tilsidst afmægtige Menneske.




Man forarges altsaa ikke over, at han er Gud, men over, at Gud er dette Menneske (»see hvilket Menneske!«), hvad enten man nu virkelig var ifærd med at troe, at han var Gud, eller man blot overveiende betænker denne uendelige Selvmodsigelse: at Gud skulde være et saadant Menneske. I det Foregaaende sagde Den der var ifærd med at forarges, Den der var standset ved Forargelsens Mulighed: et enkelt Menneske som vi vil være Gud. Her siger Den, der er standset ved Forargelsens Mulighed: antaget et Øieblik, at Du er Gud, hvilken Daarskab og Afsindighed, at Du da er dette ringe, fattige, afmægtige Menneske!
1) Matth.XIII, 55. Mc. VI, 3. – »Er denne ikke den Tømmermands Søn? Hedder ikke hans Moder Maria? og hans Brødre Jakob og Joses og Simon og Judas? Og ere ikke alle hans Søstre hos os? Hveden haver denne da alt dette? Og de forargedes paa ham.«
Forargelsens Retning er forøvrigt her tvetydig. For saavidt man urgerer: »hveden har han alt dette«, saa opløses Forargelsen i den foregaaende Form, de forarges over, at han,  dette ringe Menneske skulde være det Overordentlige, være Gud. Men den kan ogsaa være omvendt: de forarges over, at Gud skulde være Søn af en Tømmermand, og Disse hans Familie. Forargelsens Retning er her tvetydig, og saaledes ogsaa i saadanne Yttringer som Joh. VII, 27 og 48.
Dog naar man kun har en phantastisk Forestilling om Christus, naar hverken han er det enkelte Menneske, som staaer lige over for En, ei heller hans Fader, Tømmermanden, et virkeligt enkelt Menneske, som man godt kjender, og ligeledes de øvrige Slægtninge: saa er det nok muligt ikke at forarges. Men, hvis man ikke er saaledes samtidig med Christus, saa er det ogsaa umuligt at blive Christen.
2) Matth.XXVI, 31. 33. Mc. XIV, 27. 29. – Her er Forargelsens Mulighed ganske utvetydigt i Retning af Ringheden. Talen er jo om Disciplene, som altsaa havde troet, at han var Den, han sagde sig at være, Talen er om, at de ville forarges paa ham. Men deres Forargelse er jo dog vel umulig i Retning af Høiheden, at han, deres Lærer og Mester ikke skulde være det, han sagde sig, nei, det troe de jo. Den er i Retning af Ringheden, at Han, den høit Ophøiede, Faderens Eenbaarne, at han skulde lide saaledes, afmægtig gives i sine Fjenders Vold. – Naar man taler om Peders Fornægtelse, pleier man gjerne i Fremstillingen at forskylde en af disse Climaxer, der have det Dialektiske lige stik imod sig, saa det er en Anticlimax, uden at Taleren mærker det, fordi han ingen Anelse har om det Dialektiskes Hemmeligheder, men declamerende lægger Alt, selv Paradoxet, ud i et ligefremt Superlativ, saa det at være Gud bliver et ligefremt Superlativ til det at være Menneske. Taleren siger, at det havde allerede været strafværdigt af Peder at fornægte Christus, hvis Christus blot havde været et Menneske – og nu, da Christus var den, han var! Man glemmer reent, at havde Christus kun været et Menneske, og af Peder kun anseet for et Menneske, havde Peder netop ikke fornægtet ham. Det der nemlig bringer Peder ganske ud af sig selv, det der virker som et apoplektisk Slag paa ham, er just, at han har troet, at Christus var  Faderens Eenbaarne. At et Menneske falder i sine Fjenders Vold, og saa Intet gjør, det er menneskeligt. Men at Den hvis almægtige Haand havde gjort Tegn og Under, at han nu staaer som afmægtig og lammet, just Det er det, der bringer Peder til at fornægte.
Altsaa til hine to Steder. »I denne Nat skulle I alle forarges paa mig. Men Peder svarede og sagde til ham: dersom de og alle skulle forarges paa Dig, saa vil jeg dog aldrig forarges paa Dig.« Det er den sidste Gang Christus er samlet med sine Disciple før hans Lidelse, og det er om den han taler, han forudsiger den. O, men hvilken uendelig Smerte, en Smerte, som intet Menneske kan begribe, og som ogsaa kun indirecte er indeholdt i den hellige Fortælling. Thi Christus taler ordknap om, hvad han nu skal lide, ikke videre udførligt om, hvorledes han skal mishandles – og dog forudsiger han sin Lidelse, ak sin Lidelse, ak sin tungeste Lidelse, thi den er just denne, at de Alle skulle forarges paa ham, selv Peder. Han forudsiger sin Lidelse, det seer ud som det blot var et Træk med i Beskrivelsen af dens Forfærdelse, at den vil være saa forfærdelig, at selv alle Apostlene ville forarges paa ham: ak, og just dette er Lidelsens Tungeste. O, det Menneske, der kun har Sind og Sands for det Udvortes, mærker vel slet ikke, hvordan Christus forudsiger sin Lidelse, at dette just var den tungeste Lidelse i den Nat, der han blev forraadt, i den Nat, da han blev haanet, bespottet, bespyttet, hudflettet: dette, at alle forargedes paa ham. Naar man seer ham naglet til Korset som en Forbryder, da siger man vel, at aldrig har noget Menneske, menneskelig talt, udrettet saa lidet, og aldrig er, menneskelig talt, nogen Sag saaledes tabt, som han, og hans Sag i det Øieblik. Man glemmer Rædselen, over Rædselen glemmer man »Rædselen«; thi at hans Fjender og det Onde fik Magt over ham: nu vel, derfor kan man dog ikke, menneskelig talt, sige, at det var som forgjæves, at han var kommet til Verden. Men i det Øieblik, da Alle forargedes paa ham, selv Peder: menneskelig talt, hvad var da ikke hele hans Liv som forgjeves! Han vilde frelse Alle, ganske  bogstaveligen Alle – og Alle forargedes paa ham, ganske bogstaveligen Alle! Og han har det i sin Magt, ved at forandre sig Noget, ved, i Forholdet til hans elskede Disciple, at holde Lidelsen borte, at fjerne Forargelsens Mulighed – men saa er han ikke Troens Gjenstand, saa er han selv bedragen af menneskelig Medlidenhed, og bedrager dem. O, for menneskelig Forstand uudgrundelige Dyb af Lidelse: at maatte være Forargelsens Tegn for at være Troens Gjenstand!
Men skulde der ellers behøves noget Beviis for, at Forargelsens Mulighed hører med til Troen: saa viste det sig jo her, de forargedes Alle paa ham. Disciplene, som havde troet paa hans Guddommelighed, og i den Retning gaaet Forargelsens Mulighed forbi ved at blive troende, de standse paa Ringheden, paa den Forargelsens Mulighed, der ligger i, at Gud-Mennesket ganske lider i Retning af at være blot Menneske. Det er, som sagt blev i første Afsnit: Forargelsens Mulighed, der er Troens Værge eller Forsvarsvaaben, er saaledes dobbelttydig, at al menneskelig Forstand enten paa den ene eller paa den anden Maade maa komme til at staae stille, maa støde an – for saa enten at forarges eller at troe.





Tillæg 1.1



Foruden de anførte Steder, hvor Forargelsens Mulighed i Retning af Gud-Menneskets Ringhed omtales, er der naturligviis en Mangfoldighed af Steder, hvor der hentydes dertil, hvor Forargelsen antydes, uden at just Ordet nævnes. Saaledes for blot at nævne dette, hele Lidelseshistorien.





Tillæg 2.2



Den Forargelses Mulighed, om hvilken vi her have talet, er altsaa forholdende sig til Gud-Mennesket i Retning af Ringheden.
Hertil svarer saa en Forargelsens Mulighed, som Christus ogsaa omtaler, en Forargelsens Mulighed, der ligeledes er i Retning af Ringheden, naar det viser sig, at Discipelen ikke er over Mesteren, men ligesom han. Han er Gud-Mennesket, og  man forarges over, at han skal fornedres saaledes. Men nu det at være Christen, det i Sandhed at høre Christus til – naar Han er Det i Sandhed, han siger sig at være: saa maa jo det at være Christen være det, menneskelig talt, meest Ophøiede for et Menneske. Og at saa det i Sandhed at være en Christen skal betyde, i Verden, i Menneskenes Øine at være den Fornedrede, at det skal betyde, at lide alt mulig Ondt, al Spot og Forhaanelse, tilsidst at straffes som en Forbryder! Her er atter Forargelsens Mulighed. O, og ogsaa om denne Forargelse gjælder det, den lader sig undgaae, naar Du, enten hykkelsk eller i klynkende menneskelig Medlidenhed med Dig selv og med Andre, kun vil være Christen saadan til en vis Grad, saadan paa hedensk ne qvid nimis; thi saa bliver Du æret og anseet, Du undgaaer Forargelsens Mulighed, Du udretter saare meget i Verden, Du vinder en stor Mængde til ogsaa saadan at ville være Christne til en vis Grad. Vil Du ikke det, saa maa Du igjennem Forargelsens Mulighed; thi det i Sandhed at være Christen er vel ikke det at være Christus (o, Gudsbespottelse!) men er det at være hans Efterfølger, dog ikke en saadan sminket-pyntelig Efterfølger, der profiterer Firmaet og lader Christus have lidt for mange, mange Aarhundreder siden; nei, det at være Efterfølger er, at Dit Liv har saa megen Lighed med hans som det er muligt, et Menneskes Liv kan have.
Christendommen er ingen Lære, al Tale om Forargelse i Forhold til den som Lære er Misforstaaelse, er at enervere Stødet i Forargelsens Anstød, som naar man taler om Forargelse i Forhold til Lærenom Gud-Mennesket, Læren om Forsoningen. Nei, Forargelse er enten i Forhold til Christus eller til det selv at være Christen.
Men som man da i Christenheden har forvirret Alt, saa ogsaa Dette, og derved ganske rigtigt opnaaet, at Christenheden er blevet Hedenskab. Der er i Christenheden en evindelig Prædiken om, hvad der saa skeete efter Christi Død, hvorledes han seirede, og hans Lære seierrigt erobrede hele Verden, kort man hører lutter Prædikener, der mere passende kunde ende  med Hurra, end med Amen. Nei, Christi Liv her paa Jorden det er Paradigmet; det er i Lighed dermed jeg og enhver Christen skal stræbe at danne mit Liv, og dette er Prædikenens væsentlige Gjenstand, dertil skal den tjene, til at holde mig i Aande, naar jeg vil blive sløv, og til at styrke, naar man bliver forsagt. Saaledes er han jo Paradigmet i Samtidighedens Situation; i den var der ingen Snakken om hvad der saa skeete bag efter. Men Christenheden har afskaffet Christus, derimod vil den – arve ham, hans store Navn, profitere de uhyre Følger af hans Liv, ja det er ikke langt fra, at den vil tilegne sig dem som dens egne Meriter, og bilde os ind, at Christenheden er Christus. Istedetfor at enhver Generation har at begynde forfra med Christus, og saa at fremstille hans Liv som Paradigma, saa har Christenheden taget sig den Frihed at lægge det hele Forhold reent historisk ud, begynde med at lade ham være død – og saa triumpheres der! Christenheden tiltager siden den Tid Aar for Aar i Mængde – hvad Under vel, der pleier jo de Fleste hellere end gjerne at ville være med, hvor det gjælder om hverken mere eller mindre end at triumphere og om at ride Herredage ind. Og derfor er i Christenheden det at være Christen noget fra det i Samtidighedens Situation at være Christen saa Forskjelligt som Hedenskab og Christendom.
I Samtidighedens Situation, hvor man hvert Øieblik kunde forvisse sig om, hvorvidt nu Discipelen lignede Mesteren: der var intet verdenshistorisk Snyderi muligt, der var Discipelen dannet efter Paradigmet – ikke som i den bestaaende Christenhed, hvor man (antaget hvad jo dog vel Sandhed er, at Christus er Paradigmet), naar man betragter de enkelte Christne, maa blive lige saa forbauset ved Tanken om, at de ere dannede efter Paradigmet, lige saa forbauset, som hvis En paastod, at domus declineres efter Paradigmet mensa.
Naar man agter paa, hvorledes der leves i Christenheden, skulde man virkelig troe, at i Hedenskabet maatte da Menneskene have levet aldeles uden jordiske Lidelser og Gjenvordigheder og hvad dertil hører – i den Grad er man i Christenheden gaaet Glip af Pointet betræffende hvad der er specifik christelig Lidelse, den Lidelse som Christus og Christendommen selv har bragt ind i Verden; i den Grad har ChristenhednChristenheden behaget og behager den sig i at prædike denne hele Remse af jordiske Gjenvordigheder ind i de specifike christelige Lidelsers Kategori. Man har afskaffet den egentlige christelige Lidelse »for Ordets Skyld, for Retfærdigheds Skyld o. s. v.og saa videre«, og derimod maier man de sædvanlige menneskelige Lidelser ud til at være disse, og faaer dem saa – o, Mesterstykke af Bagvendthed! – til at gaae efter Paradigmet. Allerede i Forhold til de mindre religieuse Paradigmer er det Skik og Brug at tage dem forfængeligt. En Mands Kone døer. Saa prædiker Præsten om Abraham, der offrer Isaak, og Enkemanden bliver ved hans Velærværdigheds Kunst portraiteret som en Slags Abraham, et Pendant til Abraham. Der er naturligviis ikke Spor af Mening i den Tale, eller, Præstens Opfattelse er hverken Enkemanden eller Abraham; men Manden synes godt om det, han giver med Fornøielse 10 Rbd.Rigsbankdaler derfor, og Menigheden har ikke noget derimod, thi hver især venter paa, at Touren kommer til ham – skulde man ikke ogsaa gjerne give 10 Rbd.Rigsbankdaler for saa nemt at komme til at ligne Abraham! Et saadant Tilfælde som dette: en Mands Kone døer kan ikke gaae efter Paradigmet Abraham. Det er jo dog vel ikke Manden, der har offret Konen, eller, som Præsten upaaseet med Bestemthed vilde sige, »har villet slaae sin Kone ihjel«, hun er jo ved Døden afgaaet. Men Pointet i Abraham, dette Forfærdelige der er hans Lidelses uendelig potentserede Anstrengelse, er Ansvaret, at Abraham er den Handlende, som vil gaae hen og offre Isaak. – Og saaledes nu ogsaa i Forhold til »Paradigmet«, Christus og de deriverede christelige Paradigmer. Man har ganske faaet det bragt i Glemme, hvad der forstaaes ved den egentlige christelige Lidelse, og de deriverede christelige Paradigmer. Man har ganske faaet det bragt i Glemme, hvad der forstaaes ved den egentlige christelige Lidelse; man tager de almindelige menneskelige Lidelser og dem – ja, hvorledes det gaaer til, er over min Forstand – men  dem faaer man til at gaae efter de christelige Paradigmer. Dersom man i Modsætning til den rene Christendom vilde kalde dette den anvendte Christendom, saa kan man med Sandhed sige, den er meget slet anvendt.
Det Afgjørende i den christelige Lidelse er: Frivilligheden og Forargelsens Mulighed for den Lidende. Der læses om Apostlene, at de forlode Alt for at følge Christum efter. Det var altsaa frivilligt. Nu er der i Christenheden en Mand, der er saa uheldig at tabe Alt hvad han eier og har; han har ikke opgivet det Mindste, han har tabt Alt. Saa studerer da Præsten brav paa en Trøstetale; men hvad enten det ligger i den megen »Studeren« eller hvori det nu ligger, det løberløbet surr for hans Velærværdighed, det at tabe Alt og det at opgive Alt bliver Synonymer, han faaer det at tabe Alt til at gaae efter Paradigmet at opgive Alt, skjøndt Forskjellen er uendelig. Naar jeg nemlig frivillig opgiver Alt, vælger Fare og Besværligheder, saa er det umuligt at undgaae Anfægtelse (hvilken igjen særligt er det Christeliges Kategori, men naturligviis afskaffet i Christenheden), der kommer med Ansvaret (som igjen svarer til det Frivillige), naar det hedder: ja, hvorfor vilde Du udsætte Dig derfor og begynde paa Sligt, Du kunde jo lade det være. Dette er specifik christelig Lidelse, den er en heel Tonart dybere end de almindelige menneskelige. Naar jeg nemlig taber Alt, har jeg intet Ansvar, og der er Intet Anfægtelsen kan faae fat paa. Men i Christenheden har man ganske afskaffet det Frivillige, og saaledes ogsaa paa den Maade afskaffet Forargelsens Mulighed, for saavidt nemlig det Frivillige ogsaa er en Form af Forargelsens Mulighed; man lever aldeles hedensk, finder det i sin Orden vittigt at ridiculisere det Frivillige som en latterlig Overdrivelse eller et qvid nimis. De uundgaaelige menneskelige Lidelser maa man nu engang finde sig i, ligesom i Hedenskabet, men saa prædiker man dem op til at være de christelige Lidelser, prædiker dem sammen med Christus og Apostlene. Jeg forpligter mig til at gjøre det Experiment, at tage hedenske Skrifter, som jeg ikke væsentlig skal forandre Noget i, men blot paa enkelte  Steder anbringe Christi Navn: saa skal jeg faae Folk til at troe, at det er en Prædiken eller Betragtning af en Præst, en Prædiken, maaskee endog en Prædiken udgiven efter Opfordring af Flere, altsaa af flere Christne, thi vi ere jo alle Christne, Præsten med.
Hvad Under saa, at man i Forhold til det at være Christen slet ikke mærker Noget til Forargelsens Mulighed. Men i Samtidighedens Situation med Christus, det er, den Gang det var, og naar det er Sandhed med at være Christen, da var det at være Christen forbundet med Forargelsens Mulighed, den Christne maatte sit eget Liv betræffende opdage Forargelsens Mulighed, og Spørgsmaalet var, om han nu vilde forarges eller troende vedblive at være Christen. I den almindelige menneskelige Lidelse er ingen Selvmodsigelse; der er ingen Selvmodsigelse i, at min Kone døer, hun er jo dødelig; ingen Selvmodsigelse i, at jeg taber min Eiendom, den er jo tabelig o. s. v.og saa videre Først hvor Lidelsens Selvmodsigelse kommer, der kommer ogsaa Forargelsens Mulighed, hvilken som sagt er uadskillelig fra det at være Christen, som ogsaa Christus selv fremsætter det.
At dette er saaledes, at det egentlig er Selvmodsigelsen, der constituerer Forargelsens Mulighed, sees ogsaa af det afgjørende Sted om Forargelse i Almindelighed: Matth. XVIII. 8. 9. Forargelsens Mulighed ligger i den Selvmodsigelse, at Midlet synes uendelig værre end Sygdommen. »Men dersom din Haand eller din Fod forarger dig, da hug den af og kast den fra dig. Det er dig bedre at gaae halt eller en Krøbling ind til Livet, end at have to Hænder og to Fødder og kastes i den evige Ild. Og dersom dit Øie forarger dig, da riv det ud og kast det fra dig. Det er dig bedre at gaae eenøiet ind til Livet, end at have to Øine og kastes i Helvedes Ild.« Christus taler om Forargelse, men see, christelig forstaaet, kommer egentlig Forargelsens Mulighed (den egentlige Forargelsens Mulighed, den som forholder sig til det at blive Christen) først frem paa andet Sted: Midlet, som Christus anbefaler for at frelse sig fra Forargelsen. Det naturlige Menneske har ogsaa Noget han kalder Forargelse, Noget han kalder Kjerlighed o. s. v.og saa videre; men ligesom Det, det naturlige Menneske kalder Kjerlighed, christeligt er Selvkjerlighed, saaledes er Det hvad det naturlige Menneske kalder Forargelse en blot foreløbig Bestemmelse, og først idet Christendommen anpriser Midlet derimod, bliver Forargelsens Mulighed til; thi i Forholdet til dette Middel ligger jo Afgjørelsen: at blive Christen eller at forarges. Det naturlige Menneske beflitter sig paa en vis borgerlig Retfærdighed, og idet han da saaledes stræber, er der saa Noget, der forarger ham, hans Øie eller hans Haand. Ubetinget er det ikke hans Agt at give efter for Forargelsen, han vilde dog nok frelse sin borgerlige Retfærdighed, naar det paa en lempelig Maade lod sig gjøre, og Offeret, der kræves, dog kun er til en vis Grad. Men nu kommer Christendommen og siger: vil Du undgaae Forargelsen, saa hug Haanden af, riv Øiet ud – lad Dig gilde for Himmeriges Skyld (Matth. XIX. 12): Dette er det egentligen, der er det naturlige Menneske til Forargelse. Et saadant Middel, det er jo Afsindighed, det er jo uendelig meget værre end Sygdommen – og hvorfor skulde jeg gjøre det? Dertil svarer Christendommen: for at undgaae Forargelsen, eller den siger det Samme paa en anden Maade: for at indgaae til Livet.
Dette vil sige, Christendommen lægger det uendelige Eftertryk paa at indgaae til Livet, paa den evige Salighed som det absolute Gode, og derfor igjen uendeligt Eftertrykket paa at undgaae Forargelsen. Det der derfor egentlig er til Forargelse, er den uendelige Lidenskab, med hvilken den evige Salighed opfattes, hvilken svarer til den uendelige Frygt for Forargelse. Dette er just det naturlige Menneske til Forargelse; en saadan Forestilling har det naturlige Menneske ikke og vil det naturlige Menneske ikke have om den evige Salighed, og derfor da heller ikke om Forargelsens Fare.
I den bestaaende Christenhed er naturligviis denne som al anden Forargelsens Mulighed i Grunden afskaffet – i den bestaaende Christenhed bliver man paa den lysteligste Maade af Verden Christen uden at mærke det allermindste til Forargelsens Mulighed. Det naturlige Menneske har i den bestaaende Christenhed faaet sin Krig frem. Der er ingen uendelig Modsætning mellem det Christelige og det Verdslige. Det Christelige forholder sig i det Høieste som en Potentsation (og nærmest under Bestemmelsen: Dannelse) til det Verdslige, men ligefrem, det er en ganske regelmæssig Comparation, hvis Positiv er: den borgerlige Retfærdighed. Slige voldsomme Forholdsregler som de, Christendommen anpriser for at undgaae Forargelse, behøves ikke i den bestaaende Christenhed. Man gaaer ud fra det Verdslige; iagttagende den borgerlige Retfærdighed (god – bedre – bedst) indretter man sig saa beqvemt som muligt i Alt hvad man kan skrabe sammen af Verdslighedens Goder – det Christelige røres ind med deri som en Tilsætning, en Ingredients, der stundom næsten tjener til at raffinere Nydelsen. Der er ingen uendelig Modsætning mellem det Christelige og det Verdslige, Forargelsens Fare har da ikke saa skrækkeligt at betyde – omtrent lige saa meget som Saligheden. Det Christelige forholder sig ligefrem til det Verdslige, er en Bevægelse paa Stedet, det er en fingeret Bevægelse.
Hvad Under saa, at man ikke mærker Noget til Forargelsens Mulighed i Forhold til det at være og blive Christen; og hvad Under saa, at den bestaaende Christenhed er som lutter Meningsløshed. Thi at en Mand, fuldt og fast, derfor i Frygt og Bæven forvisset om, at kun i Troen paa Christus er Salighed, uden for den evig Fortabelse, og at Forargelsen er Faren – at han kunde faae i Sinde at vove Alt, deri er der Mening. Men i den bestaaende Christenhed leve vi saadan Alle i en dvask og Intet mindre end lidenskabelig Forvisning om, at vi nok Allesammen saadan blive salige. Hvor skulde saa Forargelsens Mulighed komme fra for det naturlige Menneske i Henseende til det at blive Christen – thi den alvorlige Christen maatte vel i en anden Forstand finde det Hele med den bestaaende Christenhed i høi Grad forargeligt. Men naar Forargelsens Mulighed atter just ligger i, at den evige Salighed anslaaes saa høit i Priis: saa er jo Forargelsens Mulighed borttaget, naar man ikke har videre at gjøre i den Henseende end at være født i Christenheden. Saasnart derfor En i den bestaaende Christenhed vilde udtrykke den uendelige Lidenskab i Forhold til Bekymring for en evig Salighed, det er vilde udtrykke, at han er Christen: saa vil den bestaaende Christenhed i en vis Forstand faae Øinene op, opdage Forargelsens Mulighed, som denne viste sig og viser sig i Samtidighedens Situation med Christus. Thi der bliver det Alvor, og derfor bliver det naturlige Menneske opmærksom paa den Selvmodsigelse, at man, for at undgaae en Fare, om hvilken han maatte sige: naa, Ulykken var da ikke saa forskrækkelig, om man en Gang forargedes, skulde bruge et saa forfærdeligt Middel som, at afhugge Haanden, at udrive Øiet, at gilde sig selv.
Men nu til de tvende Steder, hvor den Forargelsens Mulighed omtales, som forholder sig til det at blive og være Christen i Retning af Ringheden, den Forargelsens Mulighed, der afledet svarer til Forargelsens Mulighed i Retning af Gud-Menneskets Ringhed og Fornedrelse.
1) Matth.XIII, 21. Mc. IV, 17. Det er Parabelen om Sædearterne. Der hedder det. »Men det som er saaet paa Steengrund, er den, som hører Ordet og annammer det strax med Glæde ... Men naar Trængsel eller Forfølgelse kommer for Ordets Skyld, forarges han strax.«
Det Eftertrykket ligger paa er »for Ordets Skyld«. I Prædikeforedraget, der til Vederlag stundom trykker stærkt paa det at tjene Penge for Ordets Skyld, ligger naturligviis Eftertrykket ikke her. Man prædiker christeligt om, at et Menneske gjennem mange Trængsler maa indgaae i Himmeriges Rige, at Trængsel maa til. Ypperligt, det er ganske rigtigt Christendom! Men naar man saa hører nærmere efter, opdager man med Forundring, at disse mange Trængsler det er saadan Sygdom, Pengeforlegenhed, Bekymring for næste Aar, hvad man skal spise, eller Bekymring for »hvad man spiste ifjor, men endnu ikke har betalt«, eller at man ikke bliver til  det, man havde ønsket at blive i Verden, eller andre Fataliteter. Derom prædiker man christeligt, man græder menneskeligt, og afsindigt bringer man det i Forbindelse med Gethsemane. Dersom det var gjennem disse mange Trængsler man indgik i Himmeriges Rige, saa maatte jo Hedningerne ogsaa indgaae i Himmeriges Rige, thi de gik gjennem de samme. Nei, denne Prædikemaade er paa en høist farlig Maade Christendommens Afskaffelse, tildeels endog blasphemisk.
Der maa en lille nærmere Bestemmelse til disse Trængsler og Gjenvordigheder. Den er indeholdt i Christi Ord: for Ordets Skyld. Christus taler ikke om de forkjelede Mennesker, der ubetinget ikke leve halvt saa dygtigt som Hedningerne, disse forkjelede Mennesker, der ville være Christne, og saa, naar blot en almindelig menneskelig Lidelse hænder dem, ikke længere ville være Christne. Nei, disse taler han ikke om, det vil da sige, naar Talen er om at forarges; thi ellers siger han jo i samme Parabel, at Gjerrighed, Bekymring for Næring o. D.og Deslige qvæler den gode Sæd. Men »Forargelse« er en ganske bestemt Tanke, saa man ganske nøiagtigt kan vise, om Forargelsens Mulighed er tilstede eller ikke. Og derom taler Christus; han taler om Dem, som forarges, naar Trængsel og Forfølgelse kommer for Ordets Skyld. Thi, lærer han, det at der kommer Trængsel og Forfølgelse for Ordets Skyld, det er den Selvmodsigelse, hvori Forargelsens Mulighed er.
Christendommen forkynder sig jo at være Trøst, og Lægedom og Helbredelse – nu ja, saa henvender man sig altsaa til den, som man henvender sig til Den, hos hvem man søger Tilflugt, takker den, som man takker en Hjælper; thi ved Hjælp af den eller ved dens Hjælp mener man at skulle bære den Lidelse, under hvilken man sukker. Og saa, saa skeer lige det Modsatte. Man flyer til Ordet for at søge Hjælp – og saa kommer man til at lide for Ordets Skyld. Og det er ikke med Lidelsen, som naar man indtager et Lægemiddel eller underkaster sig en Cuur, at Helbredelsen kan være forbunden  med nogen Smerte, hvilken man jo underkaster sig, og hvori ingen Selvmodsigelse er. Nei, Trængselen og Forfølgelsen kommer over En, fordi man har henvendt sig til Christendommen om Hjælp. See, naar det saaledes trækker sammen, saa formørkes den menneskelige Forstand, saa den hverken veed ud eller ind, eller hvilket der er hvilket. Hvad er saa Christendommen, hvad skal den saa til; man søger Hjælp hos den, man er villig til ubeskriveligt at takke den, og saa skeer lige det Modsatte, man kommer til at lide for dens Skyld – saa synes der virkelig ikke at være Noget at takke for. Nu er Forstanden standset paa Forargelsens Mulighed. Hjælpen seer ud som en Plage, Lindringen som en Byrde; Enhver, der staaer udenfor, maa sige: han er da gal, at han vil udsætte sig for alt Det – og den Lidende troede, at han skulde hjælpes. Lad mig endnu engang gjøre dette tydeligt, dette »for Ordets Skyld«. Naar jeg som Syg henvender mig til en Læge, saa kan han maaskee finde det fornødent at foreskrive en meget piinlig Cuur – deri er ingen Selvmodsigelse, at jeg underkaster mig den. Nei, men derimod dersom jeg pludselig seer mig i Trængsel, en Gjenstand for Forfølgelse, fordi, fordi jeg har henvendt mig til den Læge: ja, saa er det en Selvmodsigelse. Lægen har maaskee bekjendtgjort, at han kan hjælpe mig for den Sygdom, jeg lider af, muligt han ogsaa kan det – men der er et aber, som jeg slet ikke havde tænkt paa. Det at jeg indlader mig med den Læge, slutter mig til ham, det er det, som gjør mig til en Gjenstand for Forfølgelse; her er Forargelsens Mulighed.
Og saaledes med Christendommen. Nu gjælder det, vil Du forarges, eller vil Du troe. Vil Du troe, saa trænger Du gjennem Forargelsens Mulighed, tager Christendommen an paa ethvert Vilkaar. Saa gaaer det; saa blæse være med Forstanden; saa siger Du: enten den nu er Hjælp eller Plage, jeg vil kun Eet, jeg vil tilhøre Christus, jeg vil være Christen.
Forargelsens Mulighed er forøvrigt, som let sees, i Retning af Ringheden, at dette uendelig Ophøiede, at være Christen, skal være det Foragtede, Bespottede, Bespyttede, og en  Forbrydelse. Men er Forholdet rigtigt, er den saaledes Mishandlede i Sandhed en Christen, saa ligner han ogsaa Forbilledet saa meget, som det er et Menneske muligt at ligne det. Men Modsigelsen er der, som er Forargelsens Mulighed: at straffes fordi man gjør det Gode.
2) Joh.XVI. 1, og til Oplysning Matth.XVI, 23. – Christus har talet om, hvad der ventede Apostlene, naar de skulde vidne i Verden om ham. »Dette haver jeg talet til Eder, at I skulle ikke forarges. De skulle udelukke Eder af Synagogerne; ja den Tid skal komme, at hver den, som ihjelslaaer Eder, skal mene, han viser Gud en Dyrkelse«.
Forargelsens Mulighed er, hvad let sees, i Retning af Ringheden. Ligesom det at være Gud-Mennesket, at det skulde betyde at lide en Forbryders Straf, er til Forargelse, saaledes ogsaa det at være en Udsending fra Faderens Eenbaarne, at det skal betyde at blive forfulgt, udstødt af Samfundet, tilsidst ihjelslagen – og saaledes, at Enhver, som gjør det, skal mene at gjøre Gud en Dyrkelse.
Modsigelsen, i hvilken Forargelsens Mulighed ligger, er let at see: at det at mishandle Guds Udsendinge, at det end ikke skal kaldes en Uret, men ansees for en Gudsdyrkelse, saa Forholdet vendes aldeles om: Apostelen bliver mishandlet – og De, der gjøre det, blive høit ærede og anseete, og netop som gudfrygtige og fromme Mænd. Dette Forhold kan ingen menneskelig Forstand udholde, den standser paa Forargelsens Mulighed, og det gjælder nu enten at troe eller at forarges. Saaledes i Forholdet til Apostlene eller de første Christne. Man skulde forøvrigt synes, at det var saa vanvittigt som muligt, men det er ganske vist, at i Christenheden er dog Forholdet blevet et endnu vanvittigere, da begge Parter ere Christne. At Hedningen meente at gjøre sin Gud en Tjeneste ved at slaae en Apostel ihjel, er ikke afsindigt, som derimod det, at den »sande Christen« i »Christenheden« bliver forfulgt – og at saa »de Christne« mene at dyrke Gud og »Christus« dermed.
Altsaa Christus siger dem det forud, at de ikke skulde forarges, at de derimod maatte bevares i Troen; thi i Troen ere  de frelste ud af Forargelsens Mulighed. Naar et Menneske lever saaledes, at han ingen høiere Maalestok for Livet kjender end Forstandens, saa er hele hans Liv Relativitet, kun arbeidende for relative Formaal; han foretager sig Intet uden at Forstanden nogenlunde ved Hjælp af Sandsynlighed kan tydeliggjøre ham Fordeel og Tab, kan svare ham paa det Spørgsmaal, hvorfor og hvortil. Anderledes med det Absolute. Ved første Øiekast forvisser Forstanden sig om, at dette er Afsindighed. At udvise et heelt Liv til Lidelse, til Opoffrelse, er ForstandensForstandenForstandsForstandens Afsindighed. Skal jeg underkaste mig en Lidelse, skal jeg offre Noget eller paa nogen Maade opoffre mig selv, siger Forstanden, saa skal jeg ogsaa kunne vide, hvad Gavn og Fordeel jeg kan have deraf, ellers er jeg da gal om jeg gjør det. Men at sige til et Menneske: gaa nu ud i Verden, det vil saa gaae Dig saaledes, Du vil blive forfulgt Aar efter Aar, og det ender med, at Du tilsidst paa en rædsom Maade kommer af Dage – saa siger Forstanden: hvad skal det til? Ja det skal til Intet, det er Udtrykket for, at der er noget Absolut til. Men dette er netop Forstanden til Forargelse.
Og her seer man ogsaa, hvorledes det hænger sammen med en Indvending mod Christendommen, som ofte er gjort, og som i en vis Forstand er ganske rigtig, i ethvert Tilfælde har mere Mening i sig end det pjankede Forsvar for Christendommen, man i denne Henseende almindeligviis fører. Indvendingen er, at Christendommen er menneskefjendsk, som de Christne jo i Christendommens første Tid bleve kaldte odium totius generis humani. Hermed hænger det saaledes sammen. I Forhold til Det, som det naturlige Menneske, der elsker sig selv selvisk eller elsker sig selv fruentimmeragtigt, anseer for Kjerlighed, Venskab og Deslige, er Christendommen som et Had til det at være Menneske, den største Forbandelse og Plage over det at være Menneske. Ja, selv det dybere Menneske kan have mange svagere Øieblikke, hvor det er ham, som var Christendommen Menneskefjendskab; thi i de svagere Øieblikke vil han kjæle for sig selv, klynke, have det godt i Verden, leve hen i stillere Nydelse. Det er det Qvindagtige i Mennesket; og derfor er det ogsaa ganske vist og sandt, at Christendommen har en Mistanke til Ægteskabet, og ønsker, blandt de mange gifte Tjenere den har, dog nok ogsaa at have en ugift Person, et eenligt Menneske, fordi Christendommen meget godt veed, at med Qvinden og Elskov o. s. v.og saa videre kommer alt dette Svagere og Kjelne op i et Menneske, og at, for saavidt Manden ikke selv hitter derpaa, Hustruen ordentligviis repræsenterer det med en Ugenerethed, som er yderst farlig for Manden, især for Den der skal i strengere Forstand tjene Christendommen. Saa begynder det med dette: »hvad vil Du udsætte Dig for alle de Ubehageligheder og Anstrengelser, og al den Utaknemlighed og Modstand. Nei, lad os to nyde Livet i Hyggelighed og Behagelighed. Ægteskabet er jo, som Præsten siger, en Gud velbehagelig Stand, ja den eneste Stand, om hvilken dette udtrykkeligen siges, det siges end ikke om den geistlige Stand. Man skal gifte sig; Mere eller Andet fordrer Gud ikke af noget Menneske, det er tvertimod det Høieste; og Du har gjort nok, Du har Guds Velbehag, Du har giftet Dig – endogsaa anden Gang. Opgiv derfor hine Tanker, de ere dog ikke Andet end Forfængelighed og Galskab; den Lære, der saaledes vil rive et Menneske ud i Verden, den er menneskefjendsk, og da allermindst Christendom, denne, som Præsten sagde det i Søndags, denne milde Lære, der saa venlig afhjælper alle Tryk. Hvor kan Du noget Øieblik falde paa, at det skulde være Christendom, det som nogle skumle, gustne og menneskefjendske Eneboere, der ingen Sands have for det Qvindelige, hitte paa.«
Dette gjælder allerede i Forhold til de mindre og ubetydelige Opoffrelser. Og naar det nu er et heelt Liv om at gjøre, at indvie dette til at offres, uden nogensomhelst Udsigt til Lindring at gaae en saadan Fremtid imøde, frivilligt at paatage sig, at arbeide af yderste Anstrengelse – for at opnaae, det er, forvisset om derved at opnaae, at blive Aar efter Aar udleet, forfulgt og tilsidst ihjelslagen: o, selv i det stærkeste Menneske, der er Øieblikke, hvor det maa synes ham menneskefjendsk at fordre noget Saadant af et Menneske!
Saaledes gik det selv Peder i Forholdet til Christus, Matth. XVI, 21o. flg.og følgende »Da Christus begyndte at give sine Disciple tilkjende, at ham burde at gaae til Jerusalem og lide meget af de Ældste og Ypperstepræster og Skriftkloge, og ihjelslaaes, da tog Peder ham tilside, begyndte at straffe ham og sagde: Herre, spar Dig selv, dette skee Dig ingenlunde«. – Man seer deraf, hvilken overordentlig Sikkerhed et Menneske maatte have, for at turde udsætte sig for den Fare at have en Ven. Thi en Ven hjælper En saavist ikke til at vove og offre, men vel til at prutte og slaae af – og deraf lader det sig forklare, at der tales saa meget til Venskabs Ære og Priis. Dersom derfor et Menneske, der dog efter en ordentligere Maalestok vil det Gode, ikke tør tiltroe sig næsten overmenneskelig Overlegenhed, saa lad ham, i Frygt og Bæven holdende sig til Gud, da for Alt bruge den Forsigtighed ikke at have en Ven. Thi havde Christus ikke været Christus, saa havde Peder formodentligen seiret.
Altsaa Peder begyndte at straffe ham. Fordi nemlig Peder elskede Christus, fordi han ganske havde hengivet sig til ham, derfor vil han nu venskabeligt, at de To skulle have det godt med hinanden. Han »straffer« ham; thi den sande Ven siger oprigtigt sin Mening, er ikke bange for at tale strengt og straffende, naar Vennen er paa gale Veie, det er, ifærd med at ville vove Noget, at ville offre sig for en Sag – deraf lader det sig forklare, at der tales saa meget til Venskabs Ære og Priis; thi for saavidt man maaskee selv næsten er svag nok til dog helst at ville være fri, saa er jo Venskab en herlig Opfindelse, og uskatteerligt, at det er Pligt at have en Ven. Han siger: »spar Dig selv«; thi Peder er medlidende og en sand Ven – og derfor heller ikke saa ganske uden Selvkjerlighed, thi det var dog nok ogsaa for sin egen Skyld, at Peder tog saa strengt paa. Han siger: »dette skee Dig ingenlunde«; thi at Christus frivilligt skulde ville udsætte sig derfor, det falder end ikke Peder ind, og hvis saa, havde han vel tilladt sig at tale endnu stærkere.
Men Christus svarer: viig frabagfra mig, Satan! Du er mig  en Forargelse; thi Du sandser ikke hvad Guds er, men hvad Menneskens er. Her seer man paa en ganske mærkelig Maade, hvor Forargelsens Mulighed ligger, samt hvorledes Christenheden, der blot sandser hvad Menneskens er, ved at omdanne Christendommen i Lighed hermed har afskaffet Forargelsens Mulighed. Det hvorfor Peder er Christus til Forargelse, det Modsatte deraf er just Det, hvorfor Christus er Peder til Forargelse. Peder er den elskeligste Udgave af den menneskelige Medlidenhed – men den menneskelige Medlidenhed, og derfor Christus til Forargelse. Christus er det Guddommelige, det Absolute, derfor Peder til Forargelse.
Det Relative er nemlig, indenfor Timeligheden at udvise en Tid til Løn for Arbeidet; det Absolute er, ene at vælge Evigheden. Men dette med Evigheden staaer ikke ganske fast for det sandselige, det naturlige Menneske, selv det dygtigste, derfor er det Absolute ham til Forargelse. Den Troende betragter hele Livet, som det naturlige Menneske betragter visse Aar af Livet. Det naturlige Menneske finder sig i at lide visse Aar – for saa at høste Lønnen. Den Troende disponerer over hele Livet i Tiden.
Men paa det Absolute staaer Forstanden stille. Modsigelsen er, at forlange af et Menneske, at han skal gjøre den størst mulige Opoffrelse, indvie hele sit Liv til at offres – og hvorfor? Ja, der er intet Hvorfor; saa er det jo Galskab, siger Forstanden. Der er intet Hvorfor, fordi der er et uendeligt Hvorfor. Men overalt hvor Forstanden saaledes staaer stille, der er Forargelsens Mulighed. Skal der seierrigt trænges igjennem, saa maa Troen til; thi Troen er et nyt Liv. Uden Troen bliver man i Forargelsen – og saa bliver man maaskee noget meget Stort i Verden, gjør overordentlig Lykke, æres og prises af Samtidige som Tidens største Mand o. s. v.og saa videre – det er ikke umuligt. Thi lad os huske paa, at Forargelsens Dialektik kommer igjen. Dersom det var saa, at det at være forarget betydede, at det maatte gaae En ilde i Verden, saa er jo Begrebet hævet, saa er der jo ikke Noget at forarges over;  Forargelsens Mulighed ligger jo just i, at det er den Troende, i hvem Verden seer en Forbryder.
Forargelsens Mulighed er forøvrigt, som let sees, i Retning af Ringheden: at det uendelig Ophøiede at leve for det Absolute, at det udtrykkes ved at blive et Udskud i Verden, en foragtet, bespottet Gjenstand, som Medlidenheden ynker, medens den dog ogsaa anseer det for en Slags retfærdig Straf, at en Saadan henrettes som en Forbryder.







Slutning til B og C.C



Fremstillingen har nu efterviist den væsentlige Forargelses tvende Former, den har gjennemgaaet de Steder, hvor Christus selv udtrykkelig advarer mod den, den har tillige i Tillæg hentydet til de mange andre Steder, hvor Forargelsens Mulighed, i Forhold til Gud-Mennesket, i den hellige Skrift antydes. Det var ikke dens Agt at gjennemgaae alle, endnu mindre at frembringe det Skin, at det, hvis man omhyggeligt havde gjennemgaaet alle saadanne Steder, kun var i disse Tilfælde at Forargelsens Mulighed viste sig. Nei, Forargelsens Mulighed følger Gud-Mennesket i ethvert Øieblik, enten paa den ene eller paa den anden Maade; ikke følger et Menneskes Skygge ham uadskilleligere end Forargelsens Mulighed Gud-Mennesket, thi Gud-Mennesket er Troens Gjenstand. Gud-Mennesket (og herved forstaaer Christendommen, som sagt, ikke dette phantastisk Speculative om Eenheden af Gud og Menneske, men et enkelt Menneske, der er Gud) er kun til for Troen; men Forargelsens Mulighed er netop det Frastød, hvori Troen kan blive til – hvis man da ikke vælger at forarges.







»Forargelsens« det er den væsentlige Forargelses Tankebestemmelser.Tankebestemmelser


I Christenhedens første Tider, hvor selv Vildfarelserne bare et umiskjendeligt Præg af, at man dog vidste, hvorom Talen var, var Vildfarelsen i Forhold til Gud-Mennesket enten den, at man paa en eller anden Maade tog Bestemmelsen »Gud« bort (Ebionitisme o. d.og deslige), eller den, at man tog Bestemmelsen »Menneske« bort (Gnosticisme). I hele det Moderne, der saa umiskjendeligt bærer Præget af, at det end ikke veed, hvorom Talen er, er Forvirringen en anden og langt farligere. Man har docerende gjort Gud-Mennesket til hiin speculative Eenhed af Gud og Menneske sub specie æterni, eller apparent i den rene Værens intetstedsværende Medium, istedetfor at Gud-Mennesket er Eenheden af at være Gud og et enkelt Menneske i historisk virkelig Situation. Eller ogsaa har man reent afskaffet Christus, kastet ham bort og taget hans Lære hen, tilsidst næsten betragtet ham som man betragter en Anonym: Læren er Hovedsagen, er Alt. Deraf kommer det, at man indbilder sig, at hele Christendommen er lutter ligefrem Meddelelse, i sin Eenfoldighed endnu mere ligefrem end Professorens dybsindige Dictata. Meningsløst er det forglemt, at Læreren her er vigtigere end Læren. Overalt hvor det er Tilfældet, at Læreren er et væsentlig Medhenhørende, er der en Redupplikation, Redupplikationen ligger netop i, at Læreren er  med; men overalt hvor der er Redupplikation, er Meddelelsen heller ikke ganske ligefrem Paragraph- eller Professor-Meddelelse; reduppliceret i Læreren derved, at han existerer i hvad han lærer, er den en sig paa mangfoldig Maade forskjelliggjørende Kunst. Og naar nu Læreren, som er uadskillelig fra og væsentligere end Læren, er et Paradox, saa er al ligefrem Meddelelse umulig. Men i vor Tid gjør man Alt abstract og afskaffer alt Personligt: man tager Christi Lære – og afskaffer Christus. Dette er at afskaffe Christendommen; thi Christus er en Person, og er Læreren, som er vigtigere end Læren. – Som jeg i et andet Skrift har stræbt at vise, at Christi Liv, det at han har levet, er uendelig vigtigere end alle Følgerne af hans Liv: saaledes er ogsaa Christus uendelig vigtigere end hans Lære. Det er kun et Menneske, om hvem det gjælder, at hans Lære er vigtigere end han selv; at anvende dette paa Christus er en Blasphemi, da det er at gjøre ham til et blot Menneske.



§ 1.1





Gud-Mennesket er et »Tegn«.»Tegn«


Hvad forstaaes ved et »Tegn«? Et Tegn er den nægtede Umiddelbarhed, eller den anden Væren forskjellig fra den første Væren. Dermed er ikke sagt, at Tegnet ikke umiddelbart er Noget; men at det er et Tegn, og hvad det er som Tegn, er det ikke umiddelbart, eller er som Tegn ikke det Umiddelbare det er. Et Sømærke er et Tegn. Umiddelbart er det nu vistnok Noget, en Stang, en Lygte o. d.og deslige, men Tegn er det ikke umiddelbart, at det er et Tegn er noget Andet end hvad det umiddelbart er. – Dette ligger til Grund for al Mystifikation ved Hjælp af Tegn; thi Tegnet er kun for Den der veed, at det er et Tegn, og i strengeste Forstand kun for Den der veed hvad det betyder; for enhver Anden er Tegnet det det umiddelbart er. – Selv om det ikke er saa, at der er Nogen som har gjort Dette eller Hiint til et Tegn, og der ingen Aftale er med Nogen om, at det skal være et Tegn – naar jeg  seer noget Paafaldende og kalder det et Tegn, er Reflexions-Bestemmelsen der. Det Paafaldende er det Umiddelbare, men det, at jeg anseer det for et Tegn (hvilket er en Reflex, Noget jeg i en vis Forstand tager af mig selv), er jo Udtrykket for, at jeg mener, det skal betyde Noget; men dette at det skal betyde Noget, er jo at være noget Andet end hvad det umiddelbart er. Jeg nægter altsaa ikke dets Umiddelbarhed, idet jeg betragter det som Tegn, skjøndt jeg hverken med Bestemthed veed, at det er et Tegn, eller hvad det skal betyde.
Et »Modsigelsens Tegn« er et Tegn, der i sig indeholder en Modsigelse. Der er ingen Modsigelse i, at det der umiddelbart er Det og Det, tillige er et Tegn; thi der maa jo en umiddelbar Væren til for at kunne være Tegn, bogstavelig Intet er heller ikke et Tegn.Tegn Et Modsigelsens Tegn er derimod et Tegn, som i sin Sammensætning indeholder en Modsigelse. Der fordres, for at retfærdiggjøre Benævnelsen: Tegn, at der er et Noget, hvorved det drager Opmærksomheden paa sig, eller paa Modsigelsen. Men Modsigelserne maae ikke ophæve hinanden saaledes, at det bliver til Intet, ei heller saaledes, at det bliver det Modsatte af et Tegn, en ubetinget Skjulthed. – En Meddelelse, der er Eenheden af Spøg og Alvor, er saaledes et Modsigelsens Tegn. Den er ingen ligefrem Meddelelse, det er umuligt for Modtageren at sige ligefrem, hvilket der er hvilket, just fordi Meddeleren ikke ligefrem meddeler enten Spøg eller Alvor. Alvoren i Forhold til denne Meddelelse ligger derfor paa et andet Sted, eller paa andet Sted, ligger i at gjøre Modtageren selvvirksom – reent dialektisk forstaaet den høieste Alvor i Forhold til Meddelelse. Men en saadan Meddelelse maa dog sikkre sig et Noget, hvorved den drager Opmærksomheden paa sig, hvorved den foranlediger og indbyder til at agte paa Meddelelsen; og paa den anden Side Eenheden af Spøg og Alvor maa heller ikke være Galskab, thi saa er der ingen Meddelelse, medens det, hvis Spøgen eller Alvoren absolut overveier, er ligefrem Meddelelse.
Et Tegn er ikke hvad det umiddelbart er, thi umiddelbart er intet Tegn, da »Tegn« er en Reflexions-Bestemmelse. Et  Modsigelsens-Tegn er hvad der drager Opmærksomheden paa sig, og nu, idet Opmærksomheden retter sig mod det, viser sig at indeholde en Modsigelse.
Og i Skriften kaldes Gud-Mennesket et Modsigelsens-Tegn – men hvad Modsigelse skulde der vel være i den speculative Eenhed af Gud og Menneske overhovedet? Nei, deri er ingen Modsigelse; men Modsigelsen er, og den størst mulige, den qvalitative, mellem at være Gud og at være et enkelt Menneske. At være et Tegn er, foruden hvad man er umiddelbart tillige at være et Andet; at være et Modsigelsens-Tegn er, at være et Andet, der staaer i Modsætning til det, man umiddelbart er. Saaledes med Gud-Mennesket. Umiddelbart er han et enkelt Menneske, ganske som andre Mennesker, et ringe, uanseeligt Menneske; men nu Modsigelsen, at han er Gud.
Dog for at denne Modsigelse ikke skal blive en Modsigelse, som er for Ingen, eller ikke er for Nogen – omtrent som naar en Mystifikation lykkes saa overordentlig, at dens Virkning er Nul – maa der Noget til for at henlede Opmærksomheden paa den. Hertil tjener væsentligen Miraklet, og et enkelt ligefremt Udsagn om at være Gud. Dog er hverken Miraklet, eller det enkelte ligefremme Udsagn absolut ligefrem Meddelelse; thi saa er eo ipso Modsigelsen hævet. Hvad Miraklet, der er Troens Gjenstand, angaaer, sees dette vel let; og hvad det Andet angaaer, at det enkelte ligefremme Udsagn dog ikke er ligefrem Meddelelse, da skal dette senere blive viist.
Gud-Mennesket er Modsigelsens Tegn, og hvorfor? Fordi han, svarer Skriften, skulde gjøre Hjerternes Tanker aabenbare. Har saa alt det Moderne om den speculative Eenhed af Gud og Menneske, alt Det der blot betragter Christendommen som en Lære: har det den fjerneste Lighed med det Christelige? Nei, i det Moderne er Alt gjort saa ligefrem som Fod i Hose – og det Christelige er: Modsigelsens Tegn, som gjør Hjerternes Tanker aabenbare. Gud-Mennesket er et enkelt Menneske – ikke en phantastisk Eenhed, som aldrig har existeret uden sub specie æterni; og han er Intet mindre end en Docerende, der  lærer ligefrem for Ramsere eller dicterer Paragrapher for Hurtigskrivere, han gjør lige det Modsatte, han gjør Hjerternes Tanker aabenbare. O, det er saa mageligt at være Tilhører og Afskriver, naar Alt gaaer saa ganske ligefrem: d'Hrr. Tilhørere og Skrivere vogte sig vel – det er deres Hjerters Tanker, der skulle gjøres aabenbare.
Og det kan kun Modsigelsens Tegn: det drager Opmærksomheden paa sig, og saa præsenterer det en Modsigelse. Der er et Noget, som gjør, at man ikke kan lade være at see – og see, idet man seer, seer man som i et Speil, man kommer til at see sig selv, eller han, der er Modsigelsens Tegn, seer En lige ind i Hjertet, medens man stirrer ind i Modsigelsen. En Modsigelse stillet lige over for et Menneske – og naar man da kan faae ham til at see derpaa: er et Speil; idet han dømmer, maa det blive aabenbart, hvad der boer i ham. Det er en Gaade; men idet han gjetter, bliver det aabenbart, hvad der boer i ham, ved hvorledes han gjetter. Modsigelsen sætter ham et Valg, og idet, samt i Det, han vælger, bliver han selv aabenbar.



Anm.Anmærkning Man seer, at ligefrem Meddelelse er Gud-Mennesket en Umulighed, thi da han er Modsigelsens Tegn, kan han ikke meddele sig ligefrem; allerede det at være et Tegn er en Reflexions-Bestemmelse, end sige at være Modsigelsens Tegn. Man seer tillige, at kun derved har den moderne Forvirring naaet at gjøre hele Christendommen til ligefrem Meddelelse ved at lade Meddeleren »Gud-Mennesket« ude. Saasnart man ikke tankeløst tager Meddeleren bort, eller tager Meddelelsen og lader Meddeleren ude, saasnart man tager Meddeleren med, og Meddeleren er Gud-Mennesket, et Tegn, Modsigelsens Tegn: saa er ligefrem Meddelelse umulig, som den var i Samtidighedens Situation. Men nu har man faaet det gjort anderledes. Det er 1800 Aar siden Christus levede, han er saa glemt – kun hans Lære bestaaer: ja, det er, man har afskaffet Christendommen.



§ 2.2




Tjenerens Skikkelse er Ukjendeligheden (Incognito'et).(Incognito'et)


Hvad er Ukjendelighed? Ukjendelighed er, ikke at være i Dets Charakteer, man væsentligen er, f. Ex.for Exempel naar en Politiembedsmand er civilklædt.
Og saaledes er det Ukjendelighed, den absolute Ukjendelighed: naar man er Gud, da at være et enkelt Menneske. Det at være det enkelte Menneske eller et enkelt Menneske (ligegyldigt i en vis Forstand enten det er et fornemt eller et ringe) er den størst mulige, den uendelig qvalitative Afstand fra det at være Gud, og derfor det dybeste Incognito.
Men det Moderne har afskaffet Christus, enten kastet ham reent bort og taget hans Lære, eller gjort ham phantastisk, og phantastisk paadigtet ham den ligefremme Meddelelse. Anderledes i Samtidighedens Situation; og tillige huske man paa, at det var Christi Villie at være incognito, just fordi han vilde være Modsigelsens Tegn. Men disse 18 Aarhundreder, hvad man af dem formeentligen har faaet at vide; og paa den anden Side de fleste Menneskers fuldkomne Ukyndighed og Uerfarenhed betræffende hvad det vil sige at ville være incognito, en Ukyndighed og Uerfarenhed der har sin Grund i den overhaandtagende Doceren, medens det ganske glemmes, hvad det er at existere: dette har forvirret Forestillingen om Gud-Mennesket.
De fleste Mennesker, der nu leve i Christenheden, leve vistnok hen i den Indbildning, at havde de levet samtidigen med Christus, havde de strax kjendt ham trods Ukjendeligheden. Det undgaaer dem ganske, hvorledes de forraade, at de ikke kjende dem selv; og det undgaaer dem ganske, at denne deres Formening, hvormed de vistnok mene at prise Christus, er Blasphemi, indeholdt i den Præste-Vrælets dialektisk-sluddervorneudialektisk-sluddervorneedialektisk-sluddervornedialektisk-sluddervorne Climax: i den Grad var Christus Gud, at man strax og ligefrem kunde see det, istedetfor: han var sand Gud, og derfor i den Grad Gud, at han var i Ukjendeligheden, saa det var  ikke Kjød og Blod, men lige det Modsatte af Kjød og Blod, der indgav Peder at kjende ham.
 Og man digter i Grunden Christus om. Man gjør ham til et Menneske, der var sig bevidst at være det Overordentlige – men som Samtiden ikke blev opmærksom paa. Dette kan endnu være sandt. Men man digter videre, man digter, at Christus i Grunden gjerne vilde have været ligefrem kjendelig som det Overordentlige han var, men at Samtidens Forblindethed uretfærdigt ikke vilde forstaae ham. Det er, man forraader, at man slet ikke forstaaer hvad et Incognito vil sige. Det var Christi frie Beslutning fra Evighed af, at ville være incognito. Naar man da mener at ære ham ved at sige eller tænke: havde jeg levet samtidigen med ham, jeg skulde vel have kjendt ham ligefrem: saa fornærmer man ham, og da det er Christus man fornærmer, betyder dette, at man er blasphemisk.
Men de fleste Mennesker existere i dybere Forstand slet ikke, de have aldrig gjort sig existentielt fortrolige med, det er, aldrig forsøgt executivt den Tanke at ville være incognito. Lad os tage simple menneskelige Forhold. Naar jeg vil være incognito (Grunden hvorfor, og om jeg har Lov dertil, lades her udenfor), er det saa en Kompliment, om En kommer og siger til mig: jeg kjendte Dig strax; lige det Modsatte, det er en Satire over mig. Dog maaskee var Satiren beføiet, mit Incognito slet. Men lad os nu tænke et Menneske, der formaaede at fastholde et Incognito: han vil altsaa være incognito, han vil vel være kjendt, men ikke ligefrem. Det bliver da ikke Noget, der hænder ham, at han ikke kjendes ligefrem for det han er; thi det er jo hans egen frie Beslutning. Men her ligger egentlig Hemmeligheden, den Overlegenhed over sig selv have de fleste Mennesker ingen Anelse om; og den Overlegenhed over sig selv, at ville være saaledes incognito, at man synes noget langt Ringere end man er, den ane de slet ikke. Eller gik der en Anelse op for dem, vilde de vel tænke: hvilken Galskab, sæt saa det lykkedes med Incognito'etIocognito'et, saa godt, at man virkelig ansaaes for det man udgav sig for! Længere komme Menneskene vel neppe, om de komme saa langt. De  opdage en Selvmodsigelse her, som indenfor det Godes Tjeneste er den egentlige Selvfornægtelse: den Gode bestræber sig af al Magt for at fastholde sit Incognito, og hans Incognito er, at han er noget langt Ringere end han er. Altsaa En vælger et Incognito, der viser ham langt Ringere end han er; han tænker maaskee paa det Socratiske: for i Sandhed at ville det Gode skal man endog undgaae Skinnet af at gjøre det. Iocognito'etIncognito'et er hans frie Beslutning. Han anstrenger sig nu af yderste Evne, brugende al sin Opfindsomhed og Uforfærdethed, for at fastholde Incognito'et. Enten lykkes det ham nu, eller det mislykkes. Lykkes det – saa, ja saa har han jo, menneskelig talt, skadet sig selv, han har faaet alle Mennesker til at troe det Ringeste om ham. O, Selvfornægtelse; og paa den anden Side, o uhyre Anstrengelse, thi han har jo i ethvert Øieblik havt det i sin Magt at vise sin sande Skikkelse. O, Selvfornægtelse, thi hvad er Selvfornægtelse uden Frihed; o, Selvfornægtelsens Høieste, naar Incognito'et er lykkedes ham saa godt, at selv om han nu vilde tale ligefrem, vilde Ingen troe ham.
Men at en saadan Overlegenhed er til, eller kunde være til, derom har Menneskene slet ingen Forestilling. Hvor langt man er derfra, vilde man erfare, hvis man vilde forsøge af en saadan Overlegen at faae den ligefremme Meddelelse, eller hvis han selv begyndte derpaa og gav den – man vilde erfare det, naar han saa igjen tog Incognito'et. Altsaa lad os tænke f. Ex.for Exempel en ædel menneskelig Sympathi, der, for en Forsigtigheds Skyld, eller af hvilkensomhelst anden Grund, fandt et Incognito fornødent. Dertil vælges f. Ex.for Exempel at synes en Egoist. Nu aabner han sig da for En, viser ham sin sande Skikkelse, og den Anden troer den, gribes af den. Altsaa de forstaae hinanden. Den Anden er maaskee ogsaa af den Mening, at han forstaaer Incognito'et – han lægger ikke Mærke til, at det jo var taget bort, at han ved Hjælp af ligefrem Meddelelse forstod det, altsaa ved Dens Hjælp som var incognito, men som ikke var det, saa længe som han meddeelte ham Forstaaelsen. Lad os nu tænke, at den Overlegne af en eller anden Grund faaer i Sinde eller finder det fornødent at sætte Incognito'et igjen mellem de To, som dog forstode hinanden, saa heed det, hvad saa? Saa vil det afgjøres, om den Anden er lige saa stor Dialektiker som den Første, eller om den Anden har Troen paa en saadan Selvfornægtelses Mulighed, det vil sige, det vil afgjøres, om den Anden i sig har Kraft til at løse et Incognito, eller til at holde Forstaaelsen fast lige over for det, eller til ved sig selv at forstaae det. I det Øieblik den Overlegne ifører sig Incognito'et, gjør han naturligviis Alt for at fastholde det, han hjælper slet ikke den Anden, tvertimod udtænker han den netop paa ham meest beregnede Form for at bedrage, ɔ:det vil sige for at fastholde sit Incognito. Er han nu væsentligen den Overlegne, saa lykkes det ham. Den Anden gjør saa først lidt Modstand i Retning af ligefrem Meddelelse: »det er et Bedrag, Du er ikke saa«, men Incognito'et holdes, der følger ingen ligefrem Meddelelse, og den Anden bliver saa dog igjen af den Mening, at det er en Egoist dette Menneske, han siger maaskee: »jeg havde et Øieblik troet paa ham, men nu seer dog ogsaa jeg, at han er en Egoist.« Sagen er, han kan ikke ret fastholde den Tanke, at det dog ikke skulde være hiin Ukjendelige kjerere at ansees for det Gode han er; og Sagen er, han kan kun forstaae et Incognito, saa længe den Ukjendelige i ligefrem Meddelelse viser ham, hvorledes og at det er saa, det er, saa længe der intet Incognito er, eller dog den Ukjendelige ikke er i sin Charakteer af at være ukjendelig, samlende hele sin Aandskraft paa at holde Ukjendeligheden, overladende den Anden til ham selv. Saa længe den Første hjælper ham med ligefrem Meddelelse om Ukjendeligheden, kan han forstaae den og – Selvfornægtelsen, thi da er den der egentligen ikke. Men naar den er, kan han ikke forstaae ham. Det er, den Anden troer dog egentligen ikke paa Muligheden af at en saadan Selvfornægtelse skulde være til. – Om et Menneske har Lov til at mystificere saaledes, om et Menneske kan det, om det Forsvar, hvis han kunde det, var tilstrækkeligt, at han maieutisk udviklede den Anden, eller fra en anden Side, om det ikke just er Pligt, antaget nemlig at det er Selvfornægtelse og ikke Stolthed: afgjør jeg ikke. Man betragte dette  blot som et Tanke-Experiment, der dog oplyser Noget betræffende »Ukjendelighed«.
Og nu Gud-Mennesket! Han er Gud, men vælger at blive det enkelte Menneske. Dette er som sagt det dybeste Incognito eller den uigjennemtrængeligste Ukjendelighed, der er mulig; thi Modsigelsen mellem at være Gud og at være et enkelt Menneske er den størst mulige, den uendelig qvalitative. Men det er hans Villie, hans frie Beslutning, og derfor et almægtigt fastholdt Incognito. Ja, han har i en vis Forstand, ved at lade sig føde, een Gang for alle bundet sig selv; hans Ukjendelighed er saa almægtigt fastholdt, at han selv paa en Maade er i sit Incognitos Magt, hvori ligger hans reent menneskelige Lidelses bogstavelige Virkelighed, at denne ikke er en blot Tilsyneladelse, men i en vis Forstand er den paatagne Ukjendeligheds Overmagt over ham selv. Kun saaledes er det i dybeste Forstand Alvor med, at han blev sandt Menneske, hvorfor han jo ogsaa gjennemlider Lidelsens Yderste at føle sig forladt af Gud, saa han altsaa ikke i ethvert Øieblik er ude over Lidelsen, men er virkeligen i Lidelsen, og dette reent Menneskelige vederfares ham, at dog Virkeligheden viser sig forfærdeligere end Muligheden, at han, der frit iførte sig Ukjendeligheden, dog virkelig lider, som var han fangen eller havde han fanget sig selv i Ukjendeligheden. Det er en besynderlig Art Dialektik; at han almægtig – binder sig selv: og han gjør det saa almægtigt, at han virkelig føler sig bunden, lider under Følgen af, at han kjerligt og frit besluttede at blive et enkelt Menneske – i den Grad blev det Alvor med at han blev et virkeligt Menneske; men saaledes maatte det være, hvis han skulde være Modsigelsens Tegn, der gjør Hjerternes Tanker aabenbare. – Det Ufuldkomne i Forhold til al et Menneskes Ukjendelighed er just den Vilkaarlighed, med hvilken han hvert Øieblik kan tilintetgjøre den; Ukjendeligheden er desto fuldkomnere Alvor, jo mere han veed at forhindre sig heri og gjøre sig dette mindre muligt. Men Gud-Menneskets Ukjendelighed er et almægtigt fastholdt Incognito, og den guddommelige Alvor just den, at det i den Grad fastholdtes, at han selv reent menneskeligt leed under Ukjendeligheden.
Anm.Anmærkning Man seer let, at den ligefremme Meddelelse er en Umulighed, naar man da er saa god at tage Meddeleren med, ikke saa distrait at glemme Christus over Christendommen. I Forhold til Ukjendelighed, eller for En der er i Ukjendelighed, er ligefrem Meddelelse en Umulighed; thi den ligefremme Meddelelse siger jo ligefrem hvad man væsentlig er – men Ukjendelighed er, ikke at være i Dets Charakteer man væsentlig er: altsaa er der en Modsigelse, som gjør den ligefremme Meddelelse alligevel til den ikke ligefremme, det er, gjør den ligefremme Meddelelse umulig. Skal der gives en ligefrem Meddelelse, som bliver en ligefrem Meddelelse, maa man træde ud af Incognito'et, ellers bliver hvad der i sit Første er ligefrem Meddelelse (det ligefremme Udsagn) dog ved det Andet (Meddelerens Incognito) ikke ligefrem Meddelelse.






§ 3.3




Den ligefremme Meddelelses Umulighed.Umulighed


Modsætningen til den ligefremme Meddelelse er indirecte Meddelelse. Denne kan frembringes paa to Maader.
Den indirecte Meddelelse kan være en Meddelelsens Kunst i at fordoble Meddelelsen. Kunsten bestaaer saa netop i, at gjøre sig selv, Meddeleren, til Ingen, reent objektiv, og saa uafbrudt at sætte qvalitative Modsætninger i Eenhed. Dette er hvad nogle Pseudonymer pleie at kalde Meddelelsens Dobbelt-Reflexion. Der er f. Ex.for Exempel indirecte Meddelelse: at sætte Spøg og Alvor saaledes sammen, at Sammensætningen er en dialektisk Knude – og saa selv at være Ingen. Vil Nogen have med den Art Meddelelse at gjøre, maa han selv ved sig selv løse Knuden. Eller, at bringe Forsvar og Angreb i Eenhed saaledes, at Ingen ligefrem kan sige, om man angriber  eller forsvarer, saa den ivrigste Tilhænger af Sagen og dens arrigste Fjende, begge kan synes at see en Allieret i En – og saa selv at være Ingen, en Fraværende, et objektivt Noget, intet personligt Menneske. Naar saaledes i en given Tid Troen er som forsvunden af Verden, Noget man maatte efterlyse blandt bortkomne Sager, saa kan det maaskee være gavnligt for dialektisk at lokke Troen – dog dette afgjør jeg ikke, om det kan være gavnligt; men her er et Exempel paa indirecte Meddelelse, eller Meddelelse i Dobbelt-Reflexionen: man fremstiller Troen i eminent Forstand, man gjør Fremstillingen saaledes, at den meest Orthodoxe seer et Forsvar for Troen, og Fritænkeren et Angreb, medens Meddeleren er Nul, intet Menneske, et objektivt Noget – dog maaskee en behændig Spion, der ved Hjælp af den Meddelelse faaer at vide, hvilken der er hvilken, hvo der er den Troende, hvo Fritænkeren; thi dette bliver aabenbart, idet de bedømme Frembringelsen, som hverken er Angrebet eller Forsvaret.
Men den indirecte Meddelelse kan ogsaa fremkomme paa en anden Maade, ved Forholdet mellem Meddelelsen og Meddeleren; her er altsaa altsaa med, medens han i første Tilfælde var udeladt, dog vel at mærke ved en negativ Reflexion. Men vor Tid kjender egentligen ingen anden Art Meddelelse end denne maadelige: at docere. Man har reent glemt hvad det er at existere. Al Meddelelse betræffende det at existere kræver en Meddeler; Meddeleren er nemlig Redupplikationen af Meddelelsen, at existere i Det man forstaaer, er at redupplicere.
Men fordi der er en Meddeler, som selv existerer i Det han meddeler, derfor kan man dog endnu ikke kalde denne Meddelelse indirecte Meddelelse. Er derimod Meddeleren selv dialektisk bestemmet, hans egen Væren en Reflexions-Bestemmelse, saa er al ligefrem Meddelelse umulig.
Saaledes med Gud-Mennesket. Han er et Tegn, Modsigelsens Tegn, han er i Ukjendelighed, altsaa er al ligefrem Meddelelse umulig. Naar nemlig Meddelelsen af en Meddeler skal være ligefrem, saa maa ikke blot Meddelelsen være  ligefrem, men Meddeleren selv være ligefrem bestemmet. Hvis ikke, saa bliver selv det ligefremmeste Udsagn af en saadan Meddeler, det bliver ved Meddeleren, ɔ:det vil sige ved Det, Meddeleren er, dog ikke ligefrem Meddelelse.
Naar En siger ligefrem: jeg er Gud, Faderen og Jeg ere Eet, saa er det ligefrem Meddelelse. Men naar nu Den, der siger det, Meddeleren, er det enkelte Menneske, et enkelt Menneske ganske som andre, saa er denne Meddelelse ikke just ganske ligefrem; thi det er ikke just ganske ligefrem, at et enkelt Menneske skulde være Gud – medens det han siger er ganske ligefremt. Meddelelsen indeholder ved Meddeleren en Modsigelse, den bliver indirecte Meddelelse, den sætter Dig et Valg: om Du vil troe ham eller ikke.
Man kunde gjerne græde, naar man kommer til at betænke Christendommens Tilstand i Christenheden ved Anledning af hvad der i Prædikeforedraget atter og atter bruges, og med den største Suffisance, som sagde man noget rigtigt Slaaende og Overbevisende. Det hedder, Christus har ligefrem selv sagt, at han var Gud, Faderens Eenbaarne; man perhorrescerer al Skjulthed som Christus uværdig, som Tant og Forfængelighed i Forhold til et saa alvorligt Anliggende, det alvorligste af alle, Menneskehedens Frelse; man forsikkrer, at Christus har givet ligefrem Svar paa ligefremt Spørgsmaal. Ak, saadanne Præster veed aldeles ikke, hvorom de tale, det er som skjult for deres Øine, at de afskaffe Christendommen. Han der var Jøder en Forargelse, Græker en Daarskab, Mysteriet ved hvem Alt blev aabenbart, men i Mysteriet: ham gjør man menneskelig om til saadan en Slags publik alvorlig Mand, næsten lige saa alvorlig som Præsten; naar man blot gjør sig den Uleilighed at sige til ham saadan i ligefrem dvask Gemytlighed »siig mig nu alvorlig«, saa faaer man uden al Frygt og Bæven for Guddommen, uden den Dødskamp der er Troens Fødsel, uden den Gysen der er Tilbedelsens Første, uden Rædselen af Forargelsens Mulighed faaer man Det strax at vide ligefrem, det som ikke kan vides ligefrem.
Ja vist har Christus ganske ligefrem sagt sig selv at være  Faderens Eenbaarne, det er, Modsigelsens Tegn har – ganske ligefrem sagt – hvad vil det sige? See, her staae vi igjen. Er han Modsigelsens Tegn, saa kan han ikke give ligefrem Meddelelse, det vil sige, Udsagnet kan være ganske ligefremt, men det at han er med, det at han siger det, Modsigelsens Tegn, gjør det til indirecte Meddelelse. Ja vist har Christus sagt: troer paa mig, og det er jo et ganske ligefremt Udsagn. Men naar nu Den, der siger det, er Modsigelsens Tegn, hvad saa, saa er dette ligefremme Udsagn i hans Mund jo just Udtrykket for, at det at troe ikke er noget saa ganske Ligefremt, eller, at selv denne hans Opfordring til at troe er indirecte Meddelelse.
Og hvad nu Alvoren angaaer, saa forstaae da saadanne Præster sig ligesaa godt paa Alvoren som paa Christendommen overhovedet. Alvoren er just, at Christus ikke kan give ligefrem Meddelelse, at det enkelte ligefremme Udsagn kun, ligesom Miraklet, kan tjene til at gjøre opmærksom, for at saa den Opmærksomme, stødende an paa Modsigelsen, kan vælge, om han vil troe eller ikke.
Men man forvirrer det Christelige paa alle Maader. Man gjør Christus til den speculative Eenhed af Gud og Menneske; eller man kaster Christus reent bort og tager hans Lære; eller man gjør for bare Alvor Christus til en Afgud. Aand er Nægtelse af den ligefremme Umiddelbarhed. Er Christus sand Gud, saa maa han ogsaa være i Ukjendeligheden, iført Ukjendeligheden, hvilken er Nægtelse af al Ligefremhed. Den ligefremme Kjendelighed er netop charakteristisk for Afguden. Men det gjør man nu Christus til, og det skal være Alvoren; man tager det ligefremme Udsagn, danner phantastisk en Skikkelse svarende dertil (helst sentimentalt, det milde Blik, det venlige Øie, eller hvad ellers en saadan fjantet Præst kan hitte paa), og saa er det ligefrem ganske vist, at Christus er Gud.
O, modbydelige sentimentale Letfærdighed! Nei, for slet saa godt Kjøb slipper man dog ikke til at blive Christen. Han er Modsigelsens Tegn, og ved det ligefremme Udsagn fængsler  han Dig kun til sig, at Du nu maa støde an paa Modsigelsen, og Dit Hjertes Tanke blive aabenbar, idet Du vælger, om Du vil troe eller ikke.






§ 4.4




Den ligefremme Meddelelses Umulighed er i Christo Lidelsernes Hemmelighed.Hemmelighed


Der er især i tidligere Tider talet Meget og ofte om Christi Lidelser, hvorledes han blev bespottet, hudstrøgen, korsfæstet. Men over Dette synes man at glemme en ganske anden Art Lidelse, Inderlighedens Lidelse, Sjels-Lidelse, eller det man maatte kalde Lidelsernes Hemmelighed, der var uadskilleligt fra hans Liv i Ukjendeligheden, saasnart han fremtraadte, indtil det Sidste.
Det er altid smertefuldt at maatte skjule en Inderlighed og maatte synes en Anden – saaledes er det i blot menneskelige Forhold. Det er den tungeste menneskelige Lidelse; og Den, der lider saaledes, ak han lider ofte i een Dag mere end alle legemlige Martrer tilsammen. Jeg paatager mig ikke at afgjøre, om der virkelig gives saadanne Collisioner, om et Menneske, naar han oplever en saadan Collision, ikke tillige hvert Øieblik han bliver i den, synder: jeg taler blot om Lidelsen. Collisionen er, af Kjerlighed til et andet Menneske at maatte skjule en Inderlighed og synes en Anden. Smerterne ere blot sjelelige, og saa sammensatte som muligt. Men det er ikke godt, at en Smerte er sammensat, med hver ny Sammensætning faaer den een Braad mere. Det Smertelige er nu først den egne Lidelse; thi er det saligt i Kjerlighedens, i Venskabets Forstaaelse at tilhøre et andet Menneske, saa er det smerteligt at maatte beholde denne Inderlighed for sig selv. Dernæst er det Lidelse paa den Andens Vegne; thi hvad der er Kjerlighedens Omsorg, en Kjerlighed der vilde gjøre Alt, offre Livet for den Anden, det finder her sit Udtryk i Noget,  som har en rædsom Lighed med den høieste Art Grusomhed – ak og dog er det Kjerlighed. Endeligen er det Smertelige Ansvarets Lidelse. Det er altsaa: af Kjerlighed at tilintetgjøre, umiddelbart, sin egen Kjerlighed, dog bevarende den; af Kjerlighed at være grusom mod den Elskede; af Kjerlighed at paatage sig dette uhyre Ansvar.
Men nu Gud-Mennesket! Den sande Gud kan ikke blive ligefrem kjendelig; men den ligefremme Kjendelighed er hvad det blot Menneskelige, hvad Menneskene, til hvilke han kom, vilde bede og bønfalde ham om som en ubeskrivelig Lindring. Og af Kjerlighed bliver han Menneske! Han er Kjerlighed; og dog maa han i ethvert Øieblik, han er til, ligesom korsfæste al menneskelig Medlidenhed og Omsorg – thi han kan kun blive Troens Gjenstand. Men Alt hvad der hedder blot menneskelig Medlidenhed forholder sig til den ligefremme Kjendelighed. Dog bliver han ikke »Troens« Gjenstand, er han ikke sand Gud; og er han ikke sand Gud, frelser han heller ikke Mennesket. Altsaa, ved det Skridt, han gjør af Kjerlighed, styrter han paa een Gang hiint Menneske, Menneskeheden, i den rædsomste Afgjørelse. Ja, det er som hørte man et Skrig af den menneskelige Medlidenhed: o, hvorfor gjør Du dog det! Og dog gjør han det af Kjerlighed, han gjør det for at frelse Menneskene. Men ude i denne Afgjørelses Rædsel maa han holde dem fra sig, hvis de overhovedet frelste i Troen skulle tilhøre ham – og han er Kjerlighed. Af Kjerlighed vil han gjøre Alt for Menneskene, han sætter sit Liv til for dem, han lider for dem den forsmædelige Død – og han lider for dem dette Liv, at maatte i guddommelig Kjerlighed og Medlidenhed og Barmhjertighed (mod hvilken dog al menneskelig Medlidenhed er som Intet at regne), menneskelig talt, være saa haard. Hans hele Liv er Inderlighedens Lidelse. Og da saa hans Livs sidste Afsnit begynder med det natlige Forræderi, da lider han legemlig Smerte og Mishandling; han lider at forraades af en Ven; at staae ene, udleet, bespottet, bespyttet, med Tornekronen paa, og purpurklædt; ene med sin, menneskelig talt, tabte Sag – see hvilket Menneske; ene blandt sine  rasende Fjender – rædsomme Omgivelse; forladt af alle sine Venner – frygtelige Eensomhed! Dog saaledes kan ogsaa et Menneske lide, lide den samme Mishandling, lide at selv hans bedste Ven forlader ham: men saa heller ikke mere; hvis dette er overstaaet, saa er for et Menneske Lidelsens Kalk tømt. Her derimod iskjenkes den endnu engang, den bittreste: han lider, at denne hans Lidelse kan blive og bliver til Forargelse for de faa Troende. Vistnok lider han kun een Gang; men han slipper ikke som et Menneske med Lidelsens første Gang, han gjennemlider den tungeste Lidelse anden Gang, i Bekymringen for og i Sorgen over, at hans Lidelse er til Forargelse.
Begribe denne Lidelse kan intet Menneske; at ville begribe den er Formastelse.



Hvad mig selv angaaer, der stræber at fremstille Dette, skylder jeg maaskee her en lille Forklaring. Jeg forraader muligt stundom et saadant Kjendskab til den skjulte Inderlighed, den egentlige Selvfornægtelses Lidelse, at maaskee Nogen kunde falde paa, at jeg, om end som naturligt et Menneske, dog var en Saadan, et af hine sjeldne ædle Mennesker. Dette er meget langtfra. Jeg er paa en besynderlig Maade, og ikke just for min Dyds Skyld, snarere for mine Synders Skyld, blevet reent formelt vidende om Existents-Hemmeligheder og Existents-Hemmelighedsfuldhed, som disse og denne vistnok ikke er til for Mange. Jeg roser mig ikke deraf, thi det er ikke for min Dyds Skyld. Men jeg stræber redeligt at benytte denne Viden til at belyse det menneskelig Sande, og det, menneskelig, sande Gode. Og dette bruger jeg igjen for om muligt at gjøre opmærksom paa det Hellige – om hvilket jeg saa dog bestandigt tilføier, at dette kan intet Menneske begribe, at i Forhold til dette begyndes og endes med Tilbedelse. Thi om man end begreb og ganske begreb det reent Menneskelige, denne Forstaaelse er jo dog en Misforstaaelse i Forhold til Gud-Mennesket. – Hvad Ansvar jeg bærer, forstaaer Ingen som jeg gjør det; Ingen uleilige sig derfor med at ville forfærde mig,  thi til Den, der kan forfærde ganske anderledes, forholder jeg mig i Frygt og Bæven. Men heller ikke ret Mange forstaae som jeg, at man i Christenheden har afskaffet Christendommen.






§ 5.5




Forargelsens Mulighed er at nægte den ligefremme Meddelelse.Meddelelse


Forargelsens Mulighed er, som vi have stræbt at vise, tilstede i ethvert Øieblik, befæstende i ethvert Øieblik mellem den Enkelte og Gud-Mennesket det svælgende Dyb, over hvilket kun Troen rækker. Det er saaledes, for atter og atter at gjentage, ikke et tilfældigt Forhold, ikke saa, at Nogle mærke Forargelsens Mulighed Andre ikke, nei, Forargelsens Mulighed er Anstødet for Alle, enten de nu vælge at troe eller de forarges.
Meddelelsen begynder altsaa med et Tilbagestød. Men at begynde med et Tilbagestød er at nægte den ligefremme Meddelelse. Dette er da let at indsee, det tilbyder sig næsten sandseligt for Anskuelsen. Hvad der tilbyder sig ligefrem, kan da ikke siges først at støde fra; men hvad der tilbyder sig saaledes, at det først støder fra, kan da ikke siges at tilbyde sig ligefrem. Derimod kan det heller ikke siges blot at støde fra; thi det tilbyder sig, men saaledes, at det først støder fra.
Men tag Forargelsens Mulighed bort, som man har gjort i Christenheden, saa er hele Christendommen ligefrem Meddelelse, og saa er Christendommen afskaffet, den er blevet noget let, overfladisk Noget, som hverken saarer eller helbreder dybt nok, den blot menneskelige Medlidenheds usande Opfindelse, som forglemmer den uendelige qvalitative Forskjel mellem Gud og Menneske.






§ 6.6




At nægte den ligefremme Meddelelse er at fordre »Troen«.»Troen«


Forargelsens Mulighed, Forholdet, med hvilket der begyndes, er i dybeste Forstand Udtrykket for, at gjøre opmærksom, eller for, at der af et Menneske kræves den størst mulige  Opmærksomhed (ja efter en Maalestok, som er en anden end den blot menneskelige; thi det er efter den guddommelige Maalestok) i Forhold til den Afgjørelse at blive troende. Ogsaa den ligefremme Meddelelse søger maaskee at gjøre Modtageren opmærksom, saa godt den kan: den beder og besværger ham, den lægger ham Sagens Vigtighed ret paa Hjerte, formaner, truer o. s. v.og saa videre – det er Alt igjen ligefrem Meddelelse, og derfor er der hverken Alvor nok i Forhold til den høieste Afgjørelse, ei heller vindes der Opmærksomhed nok.
Nei, der begyndes med at nægte den ligefremme Meddelelse – det er Alvoren. Frygtelig er Forargelsens Mulighed, og dog er den, ligesom Loven er det i Forhold til Evangeliet, Strengheden, som hører med til Alvoren. Der er ingen ligefrem Meddelelse, og ingen ligefrem Modtagelse: der er et Valg. Det gaaer ikke saaledes til som ved den ligefremme Meddelelse, at der lokkes og trues og formanes – og saa, saa, ganske uformærkeligt skeer saa Overgangen saadan lidt efter lidt, Overgangen til saadan at antage det, at holde sig overbeviist derom, at være af den Mening o. s. v.og saa videre Nei, der fordres en ganske bestemt Art Modtagelse: Troens. Og Troen er selv en dialektisk Bestemmelse. Tro er et Valg, ingenlunde den ligefremme Modtagelse – og Modtageren er Den, der bliver aabenbar, om han vil troe eller forarges.
Men hele den moderne Philosophi har da gjort Alt for at faae os indbildt, at Tro er en umiddelbar Bestemmelse, er det Umiddelbare, hvilket igjen hænger sammen med, at man har afskaffet Forargelsens Mulighed, gjort Christendommen til en Lære, afskaffet Gud-Mennesket og Samtidighedens Situation. Det den moderne Philosophi forstaaer ved Tro er egentlig hvad man kalder en Mening, eller hvad man saadan i daglig Tale kalder at troe. Christendommen gjøres til en Lære; denne Lære forkyndes saa et Menneske, og han troer nu, at det er saa, som denne Lære siger. Det næste Stadium bliver derfor at »begribe« denne Lære; det gjør Philosophien. Dette er Altsammen ganske rigtigt, dersom Christendommen var en Lære; men da den ikke er det, er det ogsaa ganske galt. Tro i  prægnant Forstand forholder sig til Gud-Mennesket. Men Gud-Mennesket, Modsigelsens-Tegn, nægter den ligefremme Meddelelse – og kræver Troen.
At det at nægte ligefrem Meddelelse er at fordre Tro, kan man simpelt eftervise i blot menneskelige Forhold, naar man dog erindrer, at Tro i eminenteste Forstand forholder sig til Gud-Mennesket. Lad os gjennemgaae dette, og lad os dertil tage Forholdet mellem to Elskende. Jeg antager da først dette Forhold: den Elskende forsikkrer i de meest brændende Udtryk den Elskede om sin Kjerlighed, og hans hele Væsen er svarende til denne Forsikkring, idel Tilbedelse næsten – han spørger nu den Elskede »troer Du, at jeg elsker Dig?« Den Elskede svarer saa: ja, jeg troer. Saaledes tale vi rigtignok. Lad os nu derimod antage, at den Elskende faaer den Idee, at ville prøve den Elskede, om hun troer ham. Hvad gjør han saa? han bortskjærer al ligefrem Meddelelse, forvandler sig selv til en Dobbelthed; det seer i Muligheden skuffende ud, som kunde han muligt lige saa godt være en Bedrager som den trofast Elskende. Dette er at gjøre sig til en Gaade; men hvad er en Gaade? en Gaade er et Spørgsmaal; og hvad spørger dette Spørgsmaal om? det spørger, om hun troer ham. – Jeg afgjør nu ikke, om han har Lov dertil, jeg forfølger blot Tankebestemmelserne; og i ethvert Tilfælde maa jo erindres, at en Maieutiker til et vist Punkt gjør det Samme, stiller den dialektiske Dobbelthed, men i lige modsat Hensigt, just for at vende det andet Menneske fra sig, for at gjøre ham indadvendt, for at gjøre ham fri, ikke for at drage ham til sig. – Man vil let see Forskjellen i den Elskendes Adfærd. I det første Tilfælde spørger han ligefrem: troer Du mig; i det andet Tilfælde gjør han sig til et Spørgsmaal: om hun troer ham. Maaskee kommer han bittert til at fortryde, at han tillod sig noget Saadant; Sligt har jeg her ikke med at gjøre, jeg forfølger blot Tankebestemmelserne. Og dialektisk seet er det ganske vist, at den sidste Methode er en langt grundigere Maade at fordre Troen paa. Den sidste Methodes Hensigt er at gjøre den Elskede aabenbar i et Valg; hun maa nu nemlig ud af Dobbeltheden vælge, hvilken Skikkelse hun troer er den sande. Vælger hun nu det Godes, saa er det aabenbart, at hun troer ham. Det er aabenbart, thi han hjælper hende slet ikke; han har tvertimod ved Dobbeltheden stillet hende ganske ene uden nogensomhelst Understøttelse. Han er en Dobbelthed, og nu er Spørgsmaalet, hvad hun dømmer om ham; men han forstaaer det anderledes, thi han seer, at det ikke er ham, der bliver dømt, men hende, der bliver aabenbar i, hvorledes hun dømmer. Om han har Lov dertil, afgjør jeg nu ikke, jeg forfølger blot Tankebestemmelserne. Hans Fremgangsmaade, der maaskee, saa længe den staaer paa, volder ham ubeskrivelig Lidelse i Uro og Bekymring, er paa een Gang en næsten iisnende, umenneskelig Ligegyldighed, og dog igjen den meest potentserede Lidenskab. Men han fordrer Tro. Og dialektisk har han Ret, at det at troe, naar man faaer ligefrem Meddelelse, er altfor ligefremt.
Og noget Saadant har Christendommen aldrig forstaaet ved Troen. Gud-Mennesket maa fordre Troen, og maa nægte den ligefremme Meddelelse for at fordre Troen. Han kan det ikke anderledes i en vis Forstand, og han vil det ikke anderledes. Som Gud-Mennesket er han qvalitativ forskjellig fra ethvert Menneske, derfor maa han nægte den ligefremme Meddelelse, han maa fordre Troen og fordre at blive Troens Gjenstand.
I Forholdet mellem Menneske og Menneske maa og skal det ene Menneske nøies med det andets Forsikkring om, at han troer ham; intet Menneske har Lov til at gjøre sig til Troens Gjenstand for det andet Menneske. Skal det ene Menneske i Forholdet til det andet bruge den dialektiske Fordoblelse, saa skal han jo lige omvendt bruge den maieutisk, just for at undgaae at blive et andet Menneske Troens Gjenstand eller nogen Approximation dertil. Den dialektiske Dobbelthed er det Foreløbige; Usandheden absolut kommer med det Næste, naar saa et Menneske istedetfor just at bruge den dialektiske Dobbelthed til at parere med, tillader det Formastelige, at han bliver et andet Menneske Troens Gjenstand. Dog selv det Maieutiske betræffende afgjør jeg ikke, hvorvidt det, christelig forstaaet, er at billige.
Men kun Gud-Mennesket kan ikke andet, maa, som qvalitativ forskjellig fra Mennesket, fordre at være Troens Gjenstand. Bliver han det ikke, saa bliver han en Afgud – og derfor maa han nægte den ligefremme Meddelelse, fordi han maa fordre Troen.






§ 7.7




Troens Gjenstand er Gud-Mennesket, just fordi Gud-Mennesket er Forargelsens Mulighed.


Saa uadskillelig er Forargelsens Mulighed fra Troen, at hvis Gud-Mennesket ikke var Forargelsens Mulighed, kunde han heller ikke være Troens Gjenstand. Forargelsens Mulighed er saaledes, optaget i Troen, assimileret af Troen, det negative Kjende paa Gud-Mennesket. Thi var Forargelsens Mulighed der ikke, saa var der altsaa den ligefremme Kjendelighed, og saa var Gud-Mennesket en Afgud; den ligefremme Kjendelighed er Hedenskab.
Man seer, hvor lidet man har gjort sig fortjent af Christendommen ved at afskaffe Forargelsens Mulighed, hvorledes man har gjort den til et elskværdigt, et sentimentalt Hedenskab.
Thi dette er Loven: Den som afskaffer Troen, han afskaffer Forargelsens Mulighed, saaledes naar Speculationen sætter det at begribe istedetfor det at troe; og Den der afskaffer Forargelsens Mulighed, han afskaffer Troen, saaledes naar det smægtende Prædikeforedrag tillyver Christus den ligefremme Kjendelighed. Men hvad enten man afskaffer Troen, eller man afskaffer Forargelsens Mulighed, afskaffer man tillige noget Andet: Gud-Mennesket. Og afskaffer man Gud-Mennesket, afskaffer man Christendommen.
Og sandeligen de 18 Aarhundreder, de have ikke bidraget en Døit til at bevise Christendommens Sandhed, derimod have de bidraget med stedse voxende Magt til at afskaffe Christendommen. Det er dog vistnok heller ikke saa, som man conseqvent maatte antage, naar man hylder Beviset af de 18 Aarhundreder, at nu, i det 19de Aarhundrede, er man ganske  anderledes overbeviist om Christendommens Sandhed, end man var i den første og anden Generation – det er dog nok snarere saa, hvad rigtignok lyder temmelig satirisk over hiint Bevises Dyrkere og Tilbedere, at alt eftersom Beviset formeentligen tog til i Kraft – overbevistes Færre og Færre. Men Dette kommer der ud af, naar man een Gang for alle gaaer Glip af det afgjørende Point i Noget: det er frygtelige Confusioner der kan fremkomme, og som tiltage fra Slægt til Slægt. Nu da det, og altsaa efter en uhyre Maalestok, er blevet beviist, at Christendommen er Sandhed: nu findes der Ingen, saa godt som Ingen, der er villig til at bringe noget Offer for dens Skyld. Da man – skal jeg sige, da man »kun« troede dens Sandhed, da offrede man Liv og Blod. O, frygtelige Bedaarelse! O, at man, som hiin Hedning brændte Bibliothekerne, kunde faae disse 18 Aarhundreder til en Side – kan man det ikke, saa er ogsaa Christendommen afskaffet. O, at man dog kunde gjøre det disse mange Talere, der bevise Christendommens Sandhed af de 1800 Aar og vinde Menneskene, at man kunde gjøre dem det indlysende, saa forfærdeligt som det er, at de forraade, fornægte, afskaffe Christendommen – kan man det ikke, saa er Christendommen afskaffet. 











Indøvelse i Christendom.Christendom






Af







Anti-Climacus.

ANTI-CLIMACUS














Nr.
Nummer


III.
III











Fra Høiheden vil han drage Alle til sig.sig










Christelige Udviklinger





af






Climacus.


ANTI-CLIMACUS












Udgiverens Forord.Forord







Jvf.Jævnfør Forordet til Nr.Nummer II.












I.
I










Bøn.
Bøn







Herre Jesus Christus, der er saa Meget, der vil drage os tilbage: tomme Idrætter, ubetydelige Glæder, uværdige Bekymringer; der er saa Meget, der vil skrække os tilbage: en Stolthed, der er for feig til at ville lade sig hjælpe, en feig Frygtagtighed, der unddrager sig til egen Fordærvelse, en Syndens Angst, der flyer den Helliges Reenhed, som Sygdommen flyer Lægemidlet. Men Du er jo dog den Stærkeste: saa drage Du os, og endnu stærkere, til Dig. Vi kalde Dig vor Frelser og Forløser, at Du kom til Verden, for at løse os af de Lænker, hvori vi vare bundne eller hvori vi selv havde bundet os, og for at frelse de Forløste. Dette var Din Gjerning, som Du har fuldkommet, og som Du vil fuldkomme til Dagenes Ende; thi som Du selv har sagt det, saa vil Du gjøre det: ophøiet fra Jorden vil Du drage Alle til Dig.





Joh. XII, 32: Og jeg, naar jeg (efter NT-1819)bliverer ophøiet fra Jorden, vil jeg drage Alle til mig
.





Fra Høiheden vil Han drage Alle til sig.

A. T.Andægtige Tilhører, skal et Menneskes Liv ikke føres ganske uværdigt, som Dyrets, der aldrig opløfter sit Hoved; skal det ikke henlefles, tomt beskjeftiget med hvad der, saa længe det er, er Forfængelighed, og naar det er forbi, er Intet, eller travlt beskjeftiget med hvad der vistnok larmer i Øieblikket, men ikke giver Gjenlyd i Evigheden: skal et Menneskes Liv ikke hendøses i Uvirksomhed eller forspildes i Travlhed, saa maa der være noget Høiere, der drager det. Dette Høiere kan nu være det saare Forskjellige; men skal dette Høiere i Sandhed og i ethvert Øieblik kunne drage, maa det selv ikke være underlagt Omskiftelse eller Forandring, men seierrigt have gjennemgaaet enhver Forandring, forklaret – som en Afdøds forklarede Liv. Og som der nu blandt alle Levende kun er eet Navn nævnet, den Herre Jesu Christi, saa er der ogsaa kun een Afdød, han som dog lever, den Herre Jesus Christus, han som fra Høiheden vil drage Alle til sig. See, derfor er en Christens Liv retteligen anlagt, rettet mod hvad der er oven til, mod Høiheden, mod Ham, der fra Høiheden drager den Christne til sig – dersom den Christne ihukommer Ham; og Den, som ikke gjør det, er jo ingen Christen. Og Du, m. T.min Tilhører, Du til hvem min Tale henvender sig, Du er jo netop kommet hid idag til Hans Ihukommelse.
Det følger af sig selv, at skal Han kunne fra Høiheden drage den Christne til sig, da er der Meget som maa glemmes, Meget som der maa sees bort fra, Meget som der maa afdøes fra. Hvorledes lader dette sig gjøre? O, dersom Du nogensinde bekymret, maaskee bekymret for Din Fremtid, Dit Livs Lykke, ret har ønsket at kunne glemme Noget: en skuffet Forventning, et knækket Haab, en forbittret og forbittrende Erindring; eller dersom Du, ak, bekymret for Din Sjels Frelse, ret inderligt har ønsket at kunne glemme Noget: en Syndens Angst, som idelig stod for Dig, en forfærdende Tanke, som ikke  vilde vige fra Dig – da har Du vistnok selv erfaret, hvor tomt det Raad er, Verden giver, naar den siger »see at glemme det!« Thi naar Du bekymret spørger »hvorledes skal jeg bære mig ad for at glemme?«, og der da svares »Du maa see at glemme«: da er dette jo kun en tom Spot, hvis det overhovedet er Noget. Nei, er der Noget, Du vil glemme, saa see at faae noget Andet at huske paa, da skal det vel lykkes. Fordrer Christendommen derfor af den Christne, at han skal glemme Meget, og i en vis Forstand Alt, det Mangfoldige nemlig, saa anbefaler den ogsaa Midlet: at huske paa noget Andet, at ihukomme Eet, den Herre Jesus Christus. Dersom Du da mærker, at Verdens Glæder fængsle Dig – og Du ønsker at glemme; dersom Du mærker, at jordisk Bekymring beskjeftiger Dig, saa Du ønsker at glemme; dersom Du mærker, at Livets Travlhed tager Dig, som Strømmen Svømmeren, og Du ønsker at glemme; dersom Fristelsens Angester efterstræbe Dig, og Du inderligt ønsker at kunne glemme: saa ihukom Ham, den Herre Jesus Christus, og det skal vel lykkes. Ja kunde Du, som Du nu idag til Hans Ihukommelse æder af Brødet og drikker af Vinen, kunde saaledes Hans Ihukommelse hver Dag blive Din Tanke, saa Du i Alt, hvad Du foretog Dig, ihukom Ham: da skulde Du ogsaa ganske have glemt Alt, hvad der skal glemmes, Du skulde i Forhold til Alt, hvad der skal glemmes, blive glemsom som en svækket Olding, glemsom som Den, der i et fremmed Land har glemt sit Modersmaal, og taler det meningsløst, glemsom som en Aandsfraværende – Du skulde være ganske dragen hen til det Høiere ved Ham, som fra Høiheden vil drage Alle til sig.

Fra Høiheden vil Han drage Alle til sig.

Fra Høiheden; thi her paa Jorden vandrede han i RinghedRinghed, i Tjenerens ringe Skikkelse, i Armod og Elendighed, en Lidende. Dette var jo Christendom, ikke at en riig Mand gjør Fattige rige, men at den Fattigste af Alle gjørgjøre Alle rige, baade Rige og Fattige. Og dette var jo Christendom, ikke at det er den Glade, der trøster Bedrøvede, men at det er den af Alle meest Bedrøvede. – Han vil drage Alle til sig; drage  dem til sig, thi han vil Ingen lokke til sig. I Sandhed at drage til sig er i een Forstand at støde fra sig. Der er i Dit som i mit og som i ethvert Menneskes Væsen Meget, han vil have bort; i Henseende til alt Dette vil Han støde fra sig. Ringheden, Fornedrelsen er Anstødsstenen, Forargelsens Mulighed, og Du stillet mellem Hans Fornedrelse, som ligger bagved, og Høiheden: just derfor siges Han at drage til sig. At lokke til sig er usandt at drage til sig; men Han vil Ingen lokke, Fornedrelsen hører ham lige saa væsentlig til som Ophøielsen. Dersom der var Den, som kun kunde elske Ham i Hans Høihed: en Saadans Syn er forvirret, han kjender ikke Christum, elsker Ham altsaa heller ikke, han tager Ham forfængelig. Christus var og er jo Sandheden. Naar Nogen da kun kan elske Ham i Hans Høihed, hvad vil saa det sige? Det vil sige, han kan kun elske Sandheden – naar den har seiret, naar den er i Besiddelse af og omgiven af Magten og Æren og Herligheden. Men da den stred, da den var Daarskaben, Jøder en Forargelse, Græker en Daarskab, da den blev forhaanet, bespottet, som Skriften siger bespyttet, da kunde en Saadan altsaa ikke elske den, da ønskede han at holde sig langt borte. Han ønskede altsaa Sandheden langt borte fra sig, men dette er jo just at være i Usandheden. Det hører »Sandheden« lige saa væsentlig til at lide i denne Verden, som at seire i en anden, i Sandhedens Verden: og Christus Jesus er den Samme i sin Fornedrelse som i sin Ophøielse. Men dersom derimod Nogen kun kunde føle sig dragen til og elske Christum i Hans Fornedrelse; dersom en Saadan slet Intet vilde høre om Hans Ophøielse, naar Magten og Æren og Herligheden er Hans; dersom han (o, sørgelige Forvendthed!) med en urolig Aands Utaalmodighed, kjed, som han vel vilde sige, af Christenhedens gode og seierrige Dage, blot længtes efter Rædselens Skuespil, at være hos Ham, da Han blev forhaanet og forfulgt: da er en Saadans Syn ogsaa forvirret, han kjender ikke Christum, elsker Ham altsaa heller ikke. Thi Tungsind staaer Christendommen slet ikke nærmere end Letsind, de ere  begge lige meget Verdslighed, lige langt borte, have begge lige meget Omvendelse behov.
M. T.Min Tilhører, Du til hvem min Tale henvender sig, Du som idag er kommet hid til Hans, vor Herres Jesu Christi Ihukommelse, Du er altsaa kommet hid dragen af Ham, som fra Høiheden vil drage Alle til sig. Men netop idag mindes Du jo Hans Fornedrelse, Hans Lidelse og Død: saa er det Ham, der drager Dig til sig. Han har i Høiheden ikke glemt Dig – og Du glemmer ikke Hans Fornedrelse; Du elsker Ham i Hans Fornedrelse, men tillige Hans herlige Aabenbarelse.

Fra Høiheden vil Han drage Alle til sig.

Det er nu 18 Aarhundreder siden, Han forlod Jorden og opfoer til Høiheden. Verdens Skikkelse er siden den Tid mere end een Gang forandret, Throner reiste og styrtede, store Navne opkomne og glemte; og i det Mindre, i vort daglige Liv skeer det Sædvanlige, Solen gaaer op og gaaer ned, Vinden omskifter efter sine Omgange, nu spørges der noget Nyt, som snart glemmes igjen, og saa atter noget Nyt: men fra Ham høres i en vis Forstand Intet. Og dog har Han sagt, at Han fra Høiheden vil drage Alle til sig. Han er altsaa i Høiheden ikke hvilende, men Han arbeider, beskjeftiget med og bekymret for at drage Alle til sig. Forunderligt! Dog saaledes seer Du jo ogsaa i Naturen omkring Dig de mange Kræfter røre sig; men den Kraft der bærer Alt, den seer Du ikke, Du seer ikke Guds Almagt – og dog er det jo lige fuldt vist, at ogsaa han arbeider, at eet eneste Øieblik uden ham, saa er Verden Intet. Saaledes er ogsaa Han, usynlig i Høiheden, dog overalt tilstede, beskjeftiget med at drage Alle til sig – ak, medens der i Verden verdsligt er Tale om alt Andet, som var Han slet ikke til. Han bruger det meest Forskjellige som Vei og som Middel for at drage til sig; dog dette kunne vi her ikke udføre, mindst idag, hvor endog en usædvanlig kort Tid er foreskrevet for Talen, fordi den hellige Handling er Hovedsagen, og Altergangen Gudstjenesten. Men om end Midlerne, Han bruger, ere nok saa mange, alle Veiene løbe dog sammen paa eet Punkt: Syndens Bevidsthed, derigjennem  er »Veien«, ad hvilken Han drager et Menneske, den Angergivne, til sig.
M. T.Min Tilhører, Du til hvem min Tale henvender sig, Du som idag er kommet hid for til Hans Ihukommelse at deeltage i Nadverens hellige Maaltid: Du gik jo idag først til Skrifte – inden Du nu gaaer op til Alteret. Fra Høiheden har Han draget Dig til sig, men gjennem Syndernes Bevidsthed. Ad mange, meget forskjellige Veie fører Han den Enkelte hertil, men kun ad een Vei drager Han ham til sig: gjennem Syndens Bevidsthed. Thi Han vil Ingen lokke til sig, men Han vil drage Alle til sig.

Fra Høiheden vil Han drage Alle til sig.

M. T.Min Tilhører, Du, til hvem min Tale henvender sig! Idag er Han jo hos Dig som nærmere ved Jorden, Han ligesom berører Jorden, Han er tilstede ved Alteret, hvor Du søger Ham; Han er der tilstede – men kun for atter fra Høiheden at drage Dig til sig. Thi fordi Du føler Dig dragen til Ham, og derfor er kommet hid idag, deraf følger jo dog endnu ikke, at Du turde mene, at Han allerede ganske havde draget Dig til sig. Herre, forøg mig Troen; Den, som bad denne Bøn, var ikke en Vantro men en Troende: saaledes ogsaa med denne Bøn »Herre, drag mig ganske til Dig«, Den, som retteligen skal bede denne Bøn, maa allerede føle sig dragen. O, og ikke sandt, just idag, og just fordi Du idag føler Dig dragen, just derfor vilde Du vel idag være villigst til at tilstaae Dig selv og Ham, hvor Meget der endnu er tilbage, hvor langt det er fra, at Han ganske har draget Dig til sig – i Høiheden, bort fra alt det Lave og Jordiske, der vil holde Dig tilbage. O, det er jo ikke mig, m. T.min Tilhører, ikke noget andet Menneske, der siger, eller skal sige eller tør sige Dig dette; nei ethvert Menneske skal have nok med at sige sig det selv – og skulde have Roes for Gud, hvis han nogensinde drev det til noksom at sige sig det selv. Ikke veed jeg, m. T.min Tilhører, hvor Du er, hvor langt Han maaskee allerede har draget Dig til sig, hvor langt fremmeligere i at være Christen Du maaskee er end jeg og saa mangen Anden: men, give Gud, at denne Dag, hvor Du end er,  og hvo Du end er, Du som idag er kommet hid for at deeltage i Nadverens hellige Maaltid, at denne Dag maatte i Sandhed være velsignet for Dig, give Gud, at Du i det hellige Øieblik maatte føle Dig ganske dragen til Ham, fornemme Hans Nærværelse, Han der er der tilstede, Han fra hvem Du saa vistnok skilles, idet Du forlader Alteret, men som dog ikke vil glemme Dig, naar Du ikke glemmer Ham, ja ikke vil glemme Dig, ak selv om Du stundom glemte Ham, som fra Høiheden vedbliver at drage Dig til sig indtil en sidste salig Ende, naar Du engang skal være med Ham og hos Ham i Høiheden.










II.

II






Herre Jesus Christus, svagt er vort eget daarlige Sind, som kun altfor gjerne lader sig drage – og da er der saa Meget, som vil drage os til sig. Der er Lysten med dens forførende Magt, det Mangfoldige med dets forvirrende Adspredelse, Øieblikket med dets bedaarende Vigtighed, og Travlhedens forfængelige Møie og Letsinds sorgløse Tidsspilde og Tungsinds mørke Grublen: alt Dette vil, bort fra os selv, drage os til sig, for at bedrage os. Men Du, som er Sandheden, kun Du, vor Frelser og Forløser, kan i Sandhed drage et Menneske til Dig, hvad Du jo har lovet Du vil gjøre: at Du vil drage Alle til Dig. Saa give da Gud, at vi ved at gaae i os selv maatte komme saaledes til os selv, at Du, efter Dit Ord, kan drage os til Dig – fra Høiheden, men gjennem Ringheden og Fornedrelsen.




Joh. XII, 32. Og jeg, naar jeg bliver ophøiet fra Jorden, vil jeg drage Alle til mig
.




A. T.Andægtige Tilhører, lader os først til Indledning gjøre os det ret tydeligt, hvad der, nøiagtigt forstaaet, ligger i den Tanke: at drage til sig, for saa desto bedre og desto inderligere at forstaae de forelæste hellige Ord, at Christus, ophøiet fra Jorden, altsaa fra Høiheden, vil drage Alle til sig.
Hvad vil det sige: at drage til sig? er det dog ikke i  Grunden usandt, om hvad der kun bedragende drager til sig, om hvad der drager til sig for at bedrage, eller bedrager, idet det drager til sig, at udsige: at det drager til sig? Thi rigtigere og sandere maa jo derom siges: det bedrager, ikke eet Ord mere. Naar man siger om det: det drager, da er det jo, som vilde man et Øieblik fortie det Afgjørende, som vilde man et Øieblik dvæle derved, og ikke strax rykke ud med Sproget, kort for Hovedet som Sandhed altid er, flygtende iilsomt som det Sande altid flyer Løgnen. Dersom man om hvad der forfører vilde sige det fører – derpaa holde inde, slet Intet videre tilføie, eller først langt om længe – til Forførelse: var dette saa ikke som et Udtryk for, at man i Grunden var i det Forførendes Magt? Sandeligen, det er farligt og betænkeligt, naar et Menneske saaledes staver, og er saaledes langsom i at lægge sammen, det er en farlig Dvælen ved det Forbudne, en Dvælen, eller rettere, det er som havde man dog i Grunden Lyst til at gaae et lille Stykke med, at føres et lille Stykke af det Forførende. Det vilde jo ogsaa være uforsvarligt, om man til Den, der var i det Forførendes Magt, vilde sige: tag Dig iagt, det fører til Forførelse. O, Den der er bekymret for sin egen, eller for et andet Menneskes Frelse, han taler ganske anderledes utaalmodigt; selv i det Øieblik hvor han menneskelig talt er længst borte fra det Forførende, han giver det ikke een Finger, at det ikke skal tage hele Haanden, han spøger ikke dermed, lefler ikke.
Siig ikke, at dette er spidsfindige Ordbemærkninger, Intet mindre end opbyggelige, o tro Du mig, det er saare vigtigt for et Menneske, at hans Sprog er nøiagtigt og sandt; thi saa er ogsaa hans Tanke det. Og dernæst, om det at forstaae og at tale rigtigt end ikke er Alt, da der jo ogsaa fordres at handle rigtigt, saa er dog Forstaaelse i Forholdet til det at handle som det vippende Bræt, hvorfra den Springende tager Springet: jo tydeligere, jo nøiagtigere, jo mere, i god Forstand, lidenskabelig Forstaaelsen er, desto mere letter den til Handling, eller desto lettere er det for Den, der skal handle, at lette til Handling, som det er for Fuglen, at lette fra den  gyngende Green, hvis Bøielighed staaer i det nærmeste Forhold til og danner den letteste Overgang til det at flyve.
Hvad der da i Sandhed skal siges at drage til sig, maa først og fremmest være Noget i sig selv, eller være et Noget, der er i sig selv. Thi hvad der ikke er i sig selv, kan da umuligt drage til sig. Men dette er jo Tilfældet med det Sandselige, det Verdslige, det Øieblikkelige, det Mangfoldige, det er i sig selv Intet, er tomt. Derfor kan det i sidste Grund ikke drage til sig, det kan kun bedrage. Dette er det Sidste, at det bedrager; men dette Sidste er ogsaa hvad der skal siges først og strax, at det bedrager.
Hvad der i Sandhed skal siges at drage til sig, maa være det Høiere, det Ædlere, der drager det Lavere til sig, det er, det i Sandhed at drage til sig er at drage op ad, ikke at drage ned ad. Naar det Lavere drager det Høiere til sig, da drager det ikke, det drager ned ad, det bedrager. Dette er vistnok hvad der sidst kommer tilsyne, Bedraget; men dette Sidste er dog hvad der skal siges først og strax: det bedrager.
Videre, hvad det, nærmere forstaaet, vil sige i Sandhed at drage til sig, beroer paa Dets Beskaffenhed, som skal drages. Er dette i sig selv et Selv, da kan det i Sandhed at drage til sig ikke betyde blot at drage det fra at være sig selv, at drage det til sig saaledes, at det nu har tabt al egen Bestaaen, ved at være draget ind i Det, som drog det til sig. Nei, i Forhold til hvad der i Sandhed er et Selv, vilde det at drages paa denne Maade atter være at bedrages. Dette vilde vistnok være det der sidst kom tilsyne, Bedraget; men dette Sidste er dog hvad der skal siges først og strax, det bedrager. Nei, naar Det, der skal drages, er i sig selv et Selv, betyder det i Sandhed at drage til sig først at hjælpe det til i Sandhed at blive sig selv, for saa at drage det til sig, eller det betyder, i og ved at drage det til sig, at hjælpe det til at blive sig selv. – Her betyder altsaa det i Sandhed at drage til sig et Dobbelt, først at gjøre det Selv, som skal drages, til sig selv, for saa at drage det til sig.
Og hvad er nu det at være et Selv? Det er at være  en Fordoblelse. Derfor betyder i dette Forhold det i Sandhed at drage til sig en Dobbelthed. Magneten drager Jernet til sig; men Jernet er intet Selv, derfor er i dette Forhold det at drage til sig et Enkelt. Men et Selv er en Fordoblelse, er Frihed; derfor betyder i dette Forhold det i Sandhed at drage til sig at sætte et Valg. For Jernet, naar det drages, er der intet og kan der ikke være Tale om noget Valg. Men et Selv kan et Andet kun i Sandhed drage til sig gjennem et Valg; saa det i Sandhed at drage til sig er et Sammensat.
Altsaa. Hvad der skal kunne siges i Sandhed at drage til sig, maa være Noget i sig selv, eller Noget som er i sig selv. Saaledes naar Sandheden drager til sig; thi Sandheden er i sig selv, er i og for sig selv – og Christus er Sandheden. Det maa være det Høiere, der drager det Lavere til sig – saaledes naar Christus, den uendelig Høieste, sand Gud og Mand, fra Høiheden vil drage Alle til sig. Men Mennesket, hvorom Talen jo er, er i sig selv et Selv. Derfor vil Christus ogsaa først og fremmest hjælpe hvert Menneske til at blive sig selv, fordrer først og fremmest af ham, at han ved at gaae i sig selv bliver sig selv, for saa at drage ham til sig. Han vil drage Mennesket til sig, men han vil, for i Sandhed at drage ham til sig, kun drage Mennesket som frit Væsen til sig, altsaa gjennem et Valg. Derfor vil han, der fornedrede sig selv, derfor vil han den Fornedrede fra Høiheden drage Mennesket til sig. Dog er han i Ringheden og Høiheden den Ene og Samme; og dette Valg var ikke rigtigt, om Nogen meente, at han skulde vælge mellem Christus i Ringheden og Christus i Høiheden, thi Christus er ikke adskilt, han er den Ene og Samme. Valget er ikke: enten Ringheden eller Høiheden, nei, Valget er Christus; men Christus er et Sammensat og dog den Ene og Samme, er den Fornedrede og den Ophøiede, forhindrer derfor just at vælge een af Delene, medens begge Delene, eller det at begge Dele ere der, gjør det umuligt at drages til ham uden gjennem et Valg. Thi hvis han i Sandhed skulde kunne drage til sig uden gjennem et Valg, saa maatte han være et Enkelt, enten den Ophøiede eller den Fornedrede,  men han er begge Dele. Saaledes gjennem en Dobbelthed drager Intet, ingen Natur-Magt, Intet i Verden drager saaledes til sig, det gjør kun Aand, og kan atter saaledes kun drage Aand til sig.
Fra Høiheden vil Han drage Alle til sig.
Og ikke sandt, det er jo skeet; disse Tusinder og Tusinder og Millioner dem har han alle draget til sig og drager dem til sig – thi i Fornedrelsen drog han kun Tolv til sig, og af disse Tolv forraadte den Ene ham, og de Andre fornægtede ham. Men alle disse Tusinder og Millioner, som han drager til sig fra Høiheden, de holde fast ved ham. Maaskee! Men sæt han vilde gjøre Prøven derpaa, sæt han atter iførte sig Ringheden – og kom i endnu strengere Forstand end fordum til sine Egne: hvad vilde vel Følgen blive?
Dog er det ikke hans eget Ord, at han fra Høiheden vil drage Alle til sig? saa er det jo ganske i sin Orden, at det er skeet og skeer, som han har forudsagt det, og saa maa det dog vel hænge ganske rigtigt sammen med disse mange Tusinder og Millioner, der alle føle sig dragne til ham fra Høiheden. Men hvad er da det at drage til sig? At drage til sig er gjennem en Modsætning, gjennem et Valg at drage til sig, altsaa ikke umiddelbart, men middelbart, saa Valget, som sagt blev, ikke bestaaer i at vælge enten den ene Modsætning eller den anden, men i at vælge en Eenhed af tvende Modsætninger, hvilket ikke lader sig gjøre umiddelbart. Forsaavidt kan han heller ikke siges at drage til sig alene fra Høiheden, dersom han blot var den høit Ophøiede og aldrig havde været Andet.
Men hvo er den Talende? er det den Ophøiede der er den Talende? Ingenlunde, saa maatte Talen jo lyde anderledes, saa maatte der jo staae: jeg, der er ophøiet, jeg vil drage Alle til mig. Derimod staaer der: men jeg – naar jeg bliver ophøietøphøiet; det talende Jeg er altsaa ikke den Ophøiede. Jeg, det vil sige, jeg den Fornedrede, naar jeg bliver ophøiet, vil jeg drage Alle til mig. Den Ophøiede vil gjøre det, men den Fornedrede er det der har sagt, at han vil gjøre det. Dersom  den Fornedrede ikke havde levet, saa havde vi jo slet intet vidst om den Ophøiede; og dersom den Fornedrede ikke havde sagt dette Ord, saa havde vi jo Intet vidst om, at han fra Høiheden vil drage Alle til sig.
Hvorledes skulle nu Ordene forstaaes? Det er jo dog ikke nok til at forstaae en Tale, især en Tale i første Person, hvor der altsaa nævnes et Jeg, at forstaae, hvad der siges, vi maae jo ogsaa passe paa, hvo det er der taler. Og den Talende er den Fornedrede, som jo ogsaa Ordene, historisk, ikke ere sagte igaar eller iforgaars, men for 1800 Aar siden, da han den Fornedrede ikke var ophøiet. Men naar et Menneske gjennemgaaer en saadan Forandring og Omvexling som: Fornedrelse – Ophøielse, saa er det, for at forstaae hans Udsagn, ganske simpelt og ligefrem, af stor Vigtighed at faae oplyst, i hvilket Afsnit af sit Liv han har sagt det. Dog Christi Liv betræffende er denne Oplysning let at faae; thi hans Ophøielse begynder først med hans Himmelfart – og siden den Tid er der ikke hørt eet eneste Ord af ham, hvert Ord, han har sagt, er altsaa sagt i hans Fornedrelse.
Men lad mig dog danne et ganske simpelt Tilfælde, for ret at gjøre det indlysende, hvor vigtigt det i Forhold til et Udsagn af et Menneske, der i sit Liv gjennemgik betydelige Omvexlinger, er at faae det oplyst, i hvilket Afsnit af sit Liv han har sagt det. Lad os tænke en from, fattig Mand; han lever naturligviis forladt, Enhver, hvis Dør han gaaer forbi, er glad, og seer man ham komme, er man glad, at man dog saa tidlig opdager hans Komme, at man kan holde Døren lukket eller nægte sig hjemme. Om ham fortælles der, at han skal have sagt: naar jeg er blevet den blandt de Rige rigeste Mand, saa ville Alle søge mig. Lad os nu tænke, at det skeete, hvad han i barnlig Tillid til Gud, uden at knurre nei glad i Armoden, fromt havde haabet, at han virkelig blev den blandt de Rige rigeste Mand – og nu søge Alle ham. Lad os tænke, at der laae mange, mange Aar mellem det første og det sidste Afsnit af hans Liv – hvis da En forstod dette Udsagn  saaledes, at han glemte, at det var den fattige Mand, der havde sagt det: forstod han det saa? Nei, han misforstod det.
Det Mærkelige var jo netop, at det var den fattige Mand, at det var medens han var fattig at han sagde disse Ord, som vel forekom de Fleste Galskab, da de bleve sagte; det Mærkelige var, at han i Armodens Dage havde denne Tro og Tillid til Gud, at Gud vilde gjøre ham til den blandt alle Rige rigeste Mand. Er dette ikke det Mærkelige? Eller er der noget Mærkeligt i, at Alle søge den rige Mand, er der noget Mærkeligt i at forudsige, at det vil skee? Det kan dog nok Enhver, Daare ligesaa godt som Viis, sige forud. Det Mærkelige ligger altsaa i Forholdet mellem Udsagnet og Mandens Bestedelse, under hvilken han sagde Ordet. Dengang derfor da den fattige Mand sagde disse Ord »naar jeg bliver den blandt de Rige rigeste Mand, da ......« har man vel ogsaa spottende sagt: ja, – naar, det er, man havde, om end Uret i at spotte, dog rigtigt forstaaet, at det egentlige Mærkelige ved denne Tale var den Talende, eller at det var en Mand i Armod der sagde Ordet.
Og saaledes ogsaa med de forelæste hellige Ord af ham, den Ophøiede, det Mærkelige er, at Den, der sagde dem, var den Fornedrede, at det var den Foragtede, Forhaanede, Bespottede, Bespyttede, der sagde: jeg, naar jeg bliver ophøiet, vil jeg drage Alle til mig. Thi at den Ophøiede, Seierrige, Mægtige, at han drager Alle til sig, det er ikke saa mærkeligt, det kan noget nær en Daare ligesaa godt som den Vise sige forud; var slig Forudsigelse Propheti, saa ere vi alle, Store og Smaae, lige store Propheter. Men det Mærkelige var, at det var den Fornedrede, der sagde det. Og derfor har vistnok ogsaa de Samtidige sagt: ja – naar, det er, de have rigtigt opdaget, hvor Mærkelighedens Eftertryk ligger i denne Tale. Det er ganske som med hiin fattige Mands Udsagn. Dog er der den uendelige Forskjel, at han jo dog i det Høieste med en barnlig Tro og Haaben til Gud, idet han sagde hiint »naar«, selv kun har kunnet haabe Muligheden, at det var muligt. Fremdeles er det jo ogsaa ganske bogstaveligen  sandt, at han, den Fattige, da han var fattig, var virkelig fattig. Men Han, den Fornedrede, han vidste, at han vilde blive ophøiet, det vidste han evig vist, ja i een Forstand var han, selv da han var den Fornedrede, den Ophøiede. Og see dette er mærkeligt, en saadan Fornedret og et saadant Ord af en saadan Fornedret! Men, som sagt, skal der være Tale om at forstaae Ordet, maa man for Alt huske paa, at det er den Fornedrede der taler.
Er dette En nu ganske nærværende, saa det er En som vidste man Intet om Ophøielsen, men blot hører den Fornedrede tale: saa vil man ogsaa paa en anden Maade bedre komme til at forstaae Ordet. Thi til at forstaae et Udsagn af et Menneske hører ikke blot, at man forstaaer det Sagte, men ogsaa, hvad jo udviklet blev, at man faaer at vide, hvo den Talende er, og hvis hans Liv er forsøgt i afgjørende Omskiftelser, da i hvilket Afsnit – og saa hører der Eet endnu: i hvilken Stemning han har sagt Ordet.
Lad os tænke paa hiin fattige Mand. Han er nu den rige Mand, søgt af Alle. Disse Alle, som søge ham, ville i Grunden gjerne bringe det i Glemsel, at han har været fattig, og især at det var som Fattig han sagde det – thi ellers erindrer Ordet dem jo om, at dengang han var fattig, da var der Ingen som søgte ham. Det vil sige, Ordet har egentligen nu først faaet sin Braad, nu da han er blevet den Rige, og – da Alle søge ham. Den Braad maa man have bort; thi ellers har man dog ikke al den Fordeel af denne rige Mand, som man kunde have. Hvad gjør man saa? Man siger: aa, lad det være glemt, det er en mørk og trist Erindring. Man kaster da den første Deel af Udsagnet bort, dette »naar jeg er blevet«, og lader som var det en riig Mand, der – hvor dybsindigt bliver nu ikke Ordet, næsten lige saa dybsindigt som den Bemærkning paa en Solskins-Dag: det er godt Veir idag! – sagde: jeg er søgt af Alle. Og det finder man at være Sandhed, man finder det ypperligt sagt af ham, saaledes er det, saaledes skal det være, det er aldeles i sin Orden, og det er intet Under, at Alle søge især denne rige Mand, der er saa vittig og aandrig, der i svulmende Følelse af Livslyst, med smilende Mine, siger, selv saa inderlig glad derover: jeg er søgt af Alle.
Men, men det var den fattige Mand, der sagde Ordet: naar jeg er blevet den blandt de Rige rigeste Mand, da ville Alle søge mig. Lad os for Alt huske paa Bestedelsen, hvorunder han sagde Ordet, saa komme vi nok paa Spor efter Stemningen – ja, der har maaskee endog været Bitterhed i den Fattiges Sjel, da han sagde det. O, usle Verden, har han maaskee tænkt, saa længe jeg er fattig, saa flye Alle mig – naar jeg er blevet riig, ville Alle søge mig. Og antaget, at der var Dybde i denne fattige Mands Sjel, saa har han, da han nu var blevet den rige Mand, vel først og fremmest ydmyg for Gud angret hvad Bitterhed der var i hans Hjerte, da han sagde Ordet – men, sandeligen, væmmedes han ved Tilværelsen, da han saae Alle flye den Fattige, o, han væmmedes langt mere ved den, da han saae Alle søge den Rige. Thi var der Dybde i hans Sjel, da har han ikke ønsket at lade sig spotte. Og han var ikke i dybere Forstand til Spot, da Alle flyede ham, den Fattige; men han kunde let blive det, naar Alle søge ham, den Rige, han kunde let blive det – thi i dybere Forstand er det at blive til Spot ikke hvad Andre gjøre mod En, men hvad man er – hvis han bedaaret gik hen og glemte hvad han som Fattig havde lært.
Og nu han, den Fornedrede! Ja, i hans Sjel var der ingen Bitterhed, end ikke da han sagde »hvor længe skal jeg taale denne Slægt«, han var Kjerligheden; i Forhold til ham kom Bitterheden udenfra, men den formaaede aldrig at gjøre ham bitter. Derimod formaaede den at forbittre hans Liv, det Liv, han førte i Fornedrelse, priisgiven til al Løgn og Bagvaskelse og Mishandling og Forfølgelse, et Smertens Vidne til idel Svaghed og Feighed og Selvkjerlighed – skyet af Alle. Da sagde han: men jeg, naar jeg bliver ophøiet, vil jeg drage Alle til mig. Mon nu han, der sagde: hvor længe skal jeg taale denne Slægt, meente dermed at tale alene om hiin Slægt, men at de Slægter, der vare villige til at springe  Ringheden forbi for at dele Høiheden med ham, at de vare væsentligen bedre og mere til at taale? Mon det virkeligen skulde kunne bedaare ham, at Alle, naar han er ophøiet, ville slutte sig til ham, mon det skulde kunne bedaare ham og i den mindste, mindste Maade forandre hans Dom om hvad Sandhed er, han som er Sandhed! Men hvis dette er en Umulighed, umuligere end den største Umulighed i Naturens Orden: saa har han jo ikke glemt det Mindste, Mindste af, hvilket hans Liv var, da han var den Fornedrede.
Saa er der altsaa i Grunden en Braad, en Sandhedens Braad i disse Ord: men jeg, naar jeg bliver ophøiet, vil jeg drage Alle til mig. Da de bleve sagte af ham, den Fornedrede, da laae denne Sandhedens Braad i, at han den Fornedrede vidste sig selv at være den høit Ophøiede. Bitter var han som sagt ikke, men han sagde dog: hvor længe skal jeg taale denne Slægt. Og da han saa blev den Ophøiede, og det skeete: at han fra Høiheden drog Alle til sig, da er Braadden, Sandhedens Braad, at det er den Fornedrede, der har sagt disse Ord. Og ham skal Du, ham skulle alle Millioner Mennesker, eller – alle Millioner Christne forgjeves ville bedaare eller faae til at glemme Noget – som de glade, klinkende Huusvenner hos hiin rige fordum fattige Mand saa gjerne vilde bringe ham til at glemme, at det var som Fattig han sagde Ordet, bringe ham til at glemme, hvad han som Fattig fik at vide om Verden, bilde ham ind, at det er en rar Verden – thi flokkes ikke Alle om ham!
Nei, et Menneske kan vel blive lidt glemsom i Aarene, og i Rigdoms gode Dage glemme Armodens Erfaringer og Sandhed; men han, den Ophøiede, for ham er Alt et evigt Nærværende – de 1800 Aar er som en Dag. Ophøietheden har ikke forandret ham; han er sig selv saa nærværende, at han endnu idag er den Samme i Ordet, han sagde, saa levende erindrer han, at han var den Fornedrede; han er den Fornedrede, der siger til de Nulevende: fra Høiheden vil jeg drage Alle til mig.
Men har han da ikke sagt, at han fra Høiheden vil drage Alle til sig? Jo vist – han den Fornedrede har sagt det. Han lader sig ikke bedrage – Du slipper ikke fra Fornedrelsen; thi minder Ordet om Ophøielsen, saa minder den Talende om Fornedrelsen. Du kan ikke vælge een af Delene uden at forskylde en Usandhed, hvorved Du kun bedrager Dig selv, ikke ham, og bedrager Dig selv for Sandheden, som han er.










III.

III






Herre Jesus Christus! Saare forskjelligt er det Meget, hvortil et Menneske kan føle sig dragen; men Eet er der, hvortil aldrig nogensinde noget Menneske, naturligt, følte sig dragen, det er til Lidelse og Fornedrelse. Dette mene vi Mennesker at burde flye saa længe som muligt, og i ethvert Tilfælde at maatte tvinges til. Men Du, vor Frelser og Forløser, Du den Fornedrede, som dog Ingen vil tvinge, og mindst til hvad der jo er og skal være et Menneskes høieste Ære, at turde ville ligne Dig: at dog Dit Billede i Fornedrelsen maatte staae saaledes levende for os, opvækkende og overtalende, at vi føle os dragne til Dig i Ringheden, dragne til at ville ligne Dig i Ringheden, Du som fra Høiheden vil drage Alle til Dig.




Joh. XII, 32: Og jeg, naar jeg bliver ophøiet fra Jorden, vil jeg drage Alle til mig
.




Hvo er nu denne Ophøiede? Det er Guds eenbaarne Søn, vor Herre, som fra Evighed var hos Gud, var Gud, kom til Verden, derpaa opfoer til Himmels, hvor han nu sidder hos Faderens Høire, herliggjort med den Herlighed, han havde før Verden var. Han er Den, hvem al Magt er given i Himlen og paa Jorden; Den, i hvis Navn alle Knæe skulle bøie sig, deres i Himlen, og deres paa Jorden og under Jorden; Den, til hvis Navns Lov og Priis Evigheden gjenlyder  og atter evigt skal gjenlyde; Den, som vil komme igjen i Skyen, omgiven af alle sine hellige Engle, for at dømme Verden, og for at frelse dem, som troende have forventet hans herlige Aabenbarelse.
Men vides der da ellers Intet om ham? Jo, og det Meste, der vides om ham, er noget ganske Andet, at han var den Fornedrede! Han fødtes som uægte Barn; og havde Faderen maattet raade sig selv, saa havde han, godmodig som han var, ikke offentlig forskudt, men i Stilhed forladt den foragtede Jomfru, der var Moderen. Dog Stedfaderens Sind forandredes, han blev, i Henseende til menneskelig Omsorg og Opoffrelse for Barnet, en virkelig Fader; men saa blev derimod hele Slægten, hvilken dette Barn ved at blive Menneske kom til at tilhøre, en desto grusommere Stedfader – mod dette uægte Barn, hvilket Slægten ikke vilde vedkjende sig. Ja, som man stundom kan see en stakkels Fugl, hvilken alle Fugle af samme Slægt idelig forfølge og mishandle og hakke paa, fordi den ikke er ganske som de andre, indtil det endeligen efter Ønske lykkes dem at faae Livet af den, at da Slægtskabet kan faae en Ende: saaledes vilde Slægten ikke være i Slægt med dette Barn eller dette Menneske; det gjaldt den for Alt om, ja det var paa Liv og Død den magtpaaliggende at faae Livet af dette Menneske, at da Slægtskabet kunde faae en Ende. – Denne Historie, det er, Historien om denne stadige Mishandling, der tilsidst ender med Døden, denne Historie eller denne Lidelse: det er hans Livs Historie. Den kan fortælles paa flere Maader; den kan fortælles kort, med to ja med eet Ord: det var Lidelsens Historie. Den kan ogsaa fortælles vidtløftigere; men saa kan den aldrig fortælles ganske sand, thi saa var den saa vidtløftig, at intet Menneske kan fortælle den. Anderledes kan den ikke fortælles end paa een af disse to Maader; det er ved en menneskelig Misforstaaelse, at man har forkortet den saaledes, at man har kaldet den sidste Deel: Lidelsens Historie; dette er en Misforstaaelse. Vel sandt nemlig, der var en Tid af hans Liv, et Afsnit, hvor det jo næsten saae ud som Herlighed. Men mon dog ikke ogsaa i den Tid  Slægten hakkede paa ham ved Misforstaaelsens Piinsler, som den tilføiede ham? Og selv det Øieblik af hans Liv, da det, menneskeligt, tog sig herligst ud: man mærker dog let, at denne Herlighed er mere vulkansk end betrygget, ikke til at stole paa, man aner, at denne Herlighed skal betyde noget Andet, at den forholder sig til, og skjult – som Høiden, fra hvilken En falder – er i Forstaaelse med lige det Modsatte, med Undergangens Forfærdelse, er tvetydig som det Øieblik, da hiin Qvinde salvede ham med kostelig Salve. Du faaer jo dog vel neppe Indtrykket af den trygge Festlighed ved et Maaltid; han siger ogsaa selv »til min Begravelses-Dag har hun bevaret den« (denne Salve) – da jo hver Dag af hans Liv, han der var bestemt at være Offeret, i en vis Forstand er hans Begravelses-Dag. – Og saaledes var al denne et kort Øiebliks Herlighed, den var blot med Hensyn til Undergangen, dens Betydning var Undergangen eller at forberede til Undergangen. Man vilde udraabe ham til Konge, men han, han seer ikke ud som ellers en Candidat til Kongevalget, der selv higer derefter, og derfor har gjort Alt for at betrygge sig det. Nei, han snarere leger Fremmed i Henseende til at skulle være Konge, fordi han vidste, at dette Optrin blot hørte med i Alvoren af hvad han forstod sig at skulle være: Offeret. At ville udraabe ham til Konge, ham! Det er og lige saa besynderligt og afsindigt som at ville overrække Den, der efter helligt Løfte levede i Armod, alle Verdens Skatte: hvad skulde han med dem – og hvad skulde han med Kongemagten, han den mod alt Verdsligt af Alle Ligegyldigste! Det lille Folk, hvilket han tilhørte, kaldte sig stolt Guds udvalgte Folk; dette Folk var under fremmed Herredømme, og, som naturligt, Alle beskjeftigede med den Tanke, at ryste det forhadte Aag af sig. Derfor vilde man udraabe ham til Konge. Men see, da man saa viser ham Skattens Mynt og ved et besnærende Spørgsmaal vil tvinge ham til enten med eller mod sin Villie at tage Parti, hvad saa? O, verdslige Parti-Lidenskab, og selv om Du kaldes hellig og national, nei saavidt rækker Du ikke, at Du kan fange hans Ligegyldighed! Han spørger »hvis  Billede er det, der er præget paa Mynten«, man svarer: Keiserens; »saa giver Keiseren hvad Keiserens er, og Gud hvad Guds er«. Uendelige Ligegyldighed! Om Keiseren hedder Herodes eller Salmanassar, om han er Romer eller Japaneser, det er ham det Ligegyldigste af Alt. Men paa den anden Side: uendelig svælgende Forskjel, som han befæster mellem Gud og Keiseren – »giver Gud hvad Guds er!« Thi verdsligt vilde man gjøre det til et Guds-Spørgsmaal, om det var tilladt at give Keiseren Skat; saaledes vil Verdsligheden saa gjerne sminke sig op til Gudelighed, og saaledes havde man jo ogsaa i Spørgsmaalet blandet Gud og Keiseren sammen, som havde de To uden videre og ligefrem Noget med hinanden at skaffe, som vare de maaskee hinandens Medbeilere, Gud ogsaa saadan en Slags Keiser, det er, man havde i Spørgsmaalet egentligen skjult taget Gud forfængelig, verdsliggjort ham. Men han gjør Forskjellen, den uendelige Forskjel, gjør det at give Keiseren Skat til det Ligegyldigste af Alt, det vil sige, til Noget, man skal gjøre, og ikke spilde eet Ord eller eet Øieblik paa at tale derom – for saa at faae desto mere Tid til at give Gud hvad Guds er. Og det er ham, man vil udraabe til Konge! O, men hvilken Lidelse saaledes at blive misforstaaet! – Og saaledes blev han misforstaaet i Alt. Der gik ikke nogen Dag, ikke een Time nogen Dag, uden at Misforstaaelsen, som den kan det – og maaskee nok saa martrende som den legemlige Lidelse – korsfæstede ham. Hans Lære misforstod man og tog forfængelig, hans Mirakler misforstod man og tog forfængelig, ham selv misforstod man og tog forfængelig; hans Omgang med Syndere og Toldere misforstod man og forargedes, hans Forsagelse af Alt misforstod man og forargedes, hans Forudsigelse af sin Lidelse og Død misforstod man og forargedes. Ja med Undtagelse af Apostlene var vel hiin Qvinde een af de Faa, der forstode ham, skjøndt hun dog misforstod ham, thi hun forstod ikke, at hun gjorde det, salvede ham, med Hensyn til hans Død. O, Rædselens Gysen, at der er en saadan hemmelighedsfuld Fortolkning af hvad der synes at være lige det Modsatte: at dette Øieblik ved Gjestebudet, hvor han salves med kostelig Salve, betyder hans Begravelse!
Forestil Dig denne Fornedrede, ham hvem Slægten ikke vilde vedkjende sig, men over hvem Alle derimod enedes om, vistnok paa forskjellig Maade, at raabe: see hvilket Menneske. Ueensartet var hans Liv fra Først til Sidst. See hvilket Menneske, raabte Slægten, da den vilde gjøre ham til Konge, og see hvilket Menneske, da den vilde korsfæste ham. See, hvilket Menneske, dette er ligesom hans Livs Lidelses-Historie samlet i eet eneste Udraab.
Og han, denne Fornedrede, han var Kjerlighed; han vilde kun Eet: frelse Menneskene; han vilde det paa ethvert Vilkaar: forlade den himmelske Herlighed derfor; han vilde det paa ethvert Vilkaar: offre sit Liv derfor. Saaledes – ja, man kan ikke sige gik han ud i Verden, nei, saaledes, med dette Forsæt steg han ned til Jorden, gik saa ud i Verden. Man skulde troe, han maatte have bevæget Alle, men han bevægede Ingen – og dog jo: han bevægede Alle, han oprørte dem nemlig alle mod sig. Hvilken Lidelse, hvilken Kjerlighedens Lidelse!
Kan nu dette Syn ikke bevæge Dig? Men, ikke sandt, Du vil være oprigtig mod Dig selv, og om en eller anden af de Veltalende, der handle ilde eller dog ikke vide hvad de gjøre, om han vil bedrage Dig med sin Veltalenhed, ved bedaarende at tale om Christi Lidelse, eller vel endog ved bedaarende at ville sætte sig ved hans Kors – som Betragter, for derfra at skue ud over Verden, Verdenshistorien, Menneskeheden: ikke sandt, da vil Du ikke lade Dig bedrage? Du vil betænke, at skal det være Alvor med at sætte sig ved eller at staae ved hans Kors, da maa det være i Samtidighedens Bestedelse, hvor det altsaa vilde betyde, virkelig at komme til at lide med ham, ikke ved Foden af hans Kors at anstille Betragtninger, men selv maaskee naglet til et Kors ved Siden af ham – at komme til at anstille Betragtninger. Tænk derfor – for Alvorens Skyld, eller at det kan blive Alvor – ikke betragtende paa ham, men tænk først og fremmest paa Dig selv, at Du i Din Tanke bliver samtidig  med ham. Kan nu dette Syn ikke bevæge Dig – ikke til Taarer, der her ere paa urette Sted, overflødige, ja af det Onde, hvis det ikke er over Dig selv Du græder – men til Alvor, til Handling, til dog paa nogen Maade at ville lide i Lighed med ham? Du tvinges ikke mod Din Villie; men salig er Du, om Din Villie tvinger Dig saaledes, at Du maa sige: jeg kan det ikke anderledes, thi dette Syn bevæger mig! Du tvinges ikke mod Din Villie, o, misforstaa mig ikke, det er en Æressag, hvorom Talen er; vil Du det ikke, falder det Dig maaskee for tungt, kan Du gjerne blive fri – det er i saa Fald en Æressag, Du fritager Dig selv for, falder dette Dig maaskee lettere? Men siig selv, og siig Dig det selv, hvad vilde Du dømme om en Elskende, der kun vilde tilhøre den Elskede, efter at han havde overstaaet alle Besværligheder, seiret i alle Farer, en Elskende der kun kunde elske ham i Høiheden? Er dette at elske? Nu ja, det er at elske sig selv, men er det at elske? Tænk Dig tvende Elskende; den Elskede, Manden, han havde gjennemgaaet ubeskrivelig Meget i sit Liv, han havde maattet staae ene i Verden, forarmet, miskjendt af Alle, foragtet, bespottet – men saa vendte det sig, hans Sag seirede, og han er nu den af Alle Beundrede, hvem Alle beile til. Da først lærer han den Pige at kjende, som bliver hans Elskede. Hun er altsaa aldeles uden Skyld at hun ikke har deelt Lidelserne med ham, hun har end ikke kjendt ham i hans Lidelsers Tid; men dersom hun er en ret Elskende, mon hun da ikke – ja, det er jo her en Overdrivelse, men dog en Elskovens Overdrivelse – næsten vil bebreide sig det som en Art Utroskab, eller dog føle sin Elskov saa ufuldkommen, fordi hun ikke har kjendt ham i Lidelsernes Tid, sig saa beskjæmmet ved saaledes blot at skulle dele Herligheden med ham?
Men hvad Jesus Christus angaaer, da kan dog vel Ingen sige, at han først har lært ham at kjende, da han var kommen til Høiheden; thi Enhver, der har lært ham at kjende, lærer ham at kjende i Ringheden, og hvis han i Sandhed lærer ham at kjende, lærer han ham først at kjende i Ringheden. Ei heller kan dog vel Nogen med Sandhed sige, at  det er umuligt at komme til at dele Ringheden med ham, da den jo engang er forbi og længst er forbi. Nei, dersom Du bliver samtidig med ham i hans Fornedrelse, og dette Syn bevæger Dig til at ville lide med ham: da skal – det skal han indestaae Dig for – Leiligheden nok gives Dig til at kunne lide i Lighed med ham; og selv om saa var, at Leiligheden ikke gaves, det er jo i ethvert Tilfælde ikke saa meget om Leiligheden der spørges, som om Villigheden til at ville lide i Lighed med ham. At lide i Lighed med ham; og, ikke sandt, Du vil ikke bedrage Dig selv, Du vil være oprigtig – dog, det er jo givet, Du er jo en Elskende, saa langt altsaa som muligt fra at søge Udflugter og svigefulde Vendinger for, som De der paa forskjellig Maade speculere i hans Høihed, at slippe fra Lidelsen. Nei, Den som elsker Christum, ham falder det ogsaa saare let at forstaae, uden al Veltalenheds Bistand ganske eenfoldigt, hvad dermed menes, at lide i Lighed med ham. Om Du nemlig, eller om et Menneske har Gjenvordigheder i Livet, om det maaskee gaaer til Agters for ham, om han maaskee mister det Kjereste: dette kalder man ikke Lidelse i Lighed med Jesus Christus. Saadanne Lidelser ere de almeen-menneskelige, i hvilke Hedningerne ere og vare lige saa fuldt forsøgte som de Christne. Den Christne kjender man paa, at han bærer disse Lidelser taalmodigt; men hvor taalmodigt han end bar dem, det falder ham aldrig ind at det skulde være at lide i Lighed med Christus – just dette Indfald vilde være en uchristelig Utaalmodighed. At lide i Lighed med Christus er ikke, at finde sig taalmodigt i det Uundgaaelige, men det er, at lide Ondt af Mennesker, fordi man, som Christen eller i at være Christen, vil og beflitter sig paa det Gode, saa man kunde undgaae denne Lidelse ved at lade være at ville det Gode. Som, for blot at tage dette, hvis et Menneske christeligt beflittede sig paa at bære sin Byrde taalmodigt – og han da blev spottet og udleet af Menneskene, fordi han vilde være taalmodig. Thi saaledes leed Christus, han leed, fordi han var Sandheden, og ikke vilde være Andet end hvad han var: Sandheden.
See endnu engang paa ham, ham den Fornedrede! Thi derom er det dog der skal prædikes, om Fornedrelsen – i Henseende til at dele Høiheden med ham, hvorledes man skal bære sig ad dermed, dertil behøves ingen Veiledning. Om Fornedrelsen skal der prædikes, om, at hvis Du ikke vil dele den med ham, saa vil han heller ikke dele Høiheden med Dig, altsaa om, at Du skal dele Fornedrelsen med ham. See paa ham, den Fornedrede! Og naar da dette Syn griber Dig, saa Du er villig til enhver Lidelse med ham – da, ja da vilde jeg sige: Du skal lide med ham. Og at tale saaledes er saligt. Til Den, der unødigt vil, at skulle sige atter og atter: Du skal, det er ulysteligt. Men naar Nogen Intet ønsker uden dette Ene, at maatte lide med ham, og ønsker det som det Eneste, da er det saligt at sige til ham: til Lykke, Kjere, Du skal. Det er saligt at sige det; og da er Ordet »skal« ogsaa i skjønneste Forstand paa sit rette Sted. Det Ord »skal« er da ikke saa meget befalende – thi hvortil Befaling for Den, som begeistret ønsker Det, Befalingen befaler ham! – som det er helligende, luttrende, at der i denne Iver ingen Fremfusenhed maatte være, ingen indbildsk Overdrivelse, ingen besmittende Tanke om noget Fortjenstligt.
Altsaa, see endnu engang paa ham, han den Fornedrede! Hvad Virkning frembringer dette Syn, skulde det ikke kunne bevæge Dig til paa nogen Maade at ville lide i Lighed med ham, altsaa til at ville vidne for Sandhed med den Fare, just derfor at skulle lide? Glem, om muligt, et Øieblik Alt hvad Du veed om ham, riv Dig ud af den dog maaskee dorske Vane, i hvilken Du er vidende om ham: lad det være Dig som var det første Gang, Du hørte Fortællingen om hans Fornedrelse. Eller mener Du ikke at kunne det, nu vel, saa lad os hjælpe os paa en anden Maade, lad os tage et Barn til Hjælp, et Barn, der ikke er forqvaklet ved at have som simpel Skole-Lectie lært en Remse uden ad om Jesu Christi Lidelse og Død, et Barn, som nu første Gang hører Fortællingen derom, lad os see, hvad Virkning det vil frembringe, naar vi blot nogenlunde fortælle det.
Tænk Dig da et Barn, og glæd nu dette Barn ved at vise det nogle af hine i kunstnerisk Henseende ubetydelige men for Børn saa værdifulde Billeder, hvilke man kjøber i Kramboden. – Han her paa den fnysende Ganger, med den vaiende Fjær, med Hersker-Minen, i Spidsen for de Tusinder og Tusinder, som Du ikke seer, Haanden udrakt til Befaling, »fremad«, fremad over Toppen af Bjergene, som Du seer ligge for Dig, fremad til Seier: det er Keiseren, den eneste, Napoleon; og nu fortæller Du Barnet Lidt om Napoleon. – Han her er klædt som Jæger; han støtter sig ved sin Bue og seer hen for sig med et Blik, saa gjennemtrængende, saa sikkert, og dog saa bekymret. Det er Wilhelm Tell; Du fortæller nu Barnet Lidt om ham, og om dette mærkelige Blik, at han med det samme Blik paa een Gang har Øie for det elskede Barn, ikke at skyde det, og med det samme Blik Øie for Æblet paa Barnets Hoved, at han træffer. – Og saaledes viser Du nu Barnet flere Billeder til Barnets usigelige Glæde, da kommer Du til et, som med Flid var lagt imellem, det forestiller en Korsfæstet. Barnet vil ikke strax, end ikke ganske ligefrem, forstaae dette Billede, det vil spørge, hvad det betyder, hvorfor han hænger paa et saadant Træ. Saa forklarer Du Barnet, at det er et Kors, og det at hænge derpaa betyder at være korsfæstet, og at Korsfæstelse var i hiint Land den piinligste Dødsstraf, derhos en vanærende Dødsstraf, som kun anvendtes mod de groveste Forbrydere. Hvorledes vil nu dette virke paa Barnet? Barnet vil blive underligt tilmode, det vil vel egentligen undres over, hvor det kan falde Dig ind at lægge saadant et stygt Billede ind imellem alle de andre deilige, ind imellem alle disse Helte og Herlige, Billedet af en grov Forbryder. Thi som der Jøderne til Trods kom til at staae over hans Kors »Jødernes Konge«, saaledes er dette Billede, der bestandigt udkommer iaar, Slægten til Trods en Erindring, den aldrig kan og aldrig skal blive af med, han skal ikke fremstilles anderledes; og det skal være som var det denne Slægt, der korsfæstede ham, hver Gang denne Slægt første Gang viser Barnet af den nye Slægt dette Billede, første Gang forklarende  hvorledes det gik til i Verden; og Barnet skal, første Gang det hører det, blive angst og bange for den Ældre og Verden og sig selv; og de andre Billeder, ja de skulle alle, som der staaer i Visen, vende sig omkring, saa forskjelligt er dette Billede. Imidlertid – og vi ere jo heller ikke endnu komne til det Afgjørende, Barnet har jo endnu ikke faaet at vide, hvo denne grove Forbryder var – vil sagtens Barnet, videbegjerligt som et Barn altid er, dog spørge, hvem er det, hvad havde han gjort, hvad? Fortæl saa Barnet, at denne Korsfæstede er Verdens Frelser. Dog dette vil Barnet ikke kunne knytte nogen bestemt Forestilling til, fortæl det derfor blot, at denne Korsfæstede var det kjerligste Menneske, der nogensinde har levet. O, i Handel og Vandel, hvor man jo kan det uden ad paa Remse med den Geschichte, i Handel og Vandel, hvor et halvt Ord, henkastet som en Antydning, er nok, saa veed Enhver det: der gaaer det saa gesvindt; men sandeligen det maatte være et underligt Menneske, eller rettere et Umenneske, der ikke uvilkaarligt slog Øiet ned og stod næsten som en arm Synder, i det Øieblik han skal fortælle et Barn det første Gang, et Barn, som altsaa aldrig har hørt et Ord derom, og selvfølgeligt altsaa heller aldrig anet noget Saadant. Men saa staaer jo den Ældre i det Øieblik som en Anklager, der anklager sig selv og hele Slægten! – Hvad Indtryk troer Du nu det vil gjøre paa Barnet, som naturligviis vil spørge, men hvorfor var man da saa slem mod ham, hvad?
See, nu er Øieblikket; hvis Du ikke allerede har gjort for stærkt et Indtryk paa Barnet, saa fortæl det nu om ham, den Ophøiede, der fra Høiheden vil drage Alle til sig. Fortæl det, at denne Ophøiede han er denne Korsfæstede. Fortæl Barnet, at han var Kjerlighed, at han kom til Verden af Kjerlighed, iførte sig en ringe Tjeners Skikkelse, levede kun for Eet, at elske og hjælpe Menneskene, især alle dem, som vare syge og sorrigfulde og lidende og ulykkelige. Fortæl saa Barnet, hvorledes det gik ham i Livet, hvorledes En af de Faa, der stode ham nær, forraadte ham, de faa Andre fornægtede ham, og alle Andre forhaanede og bespottede ham, indtil de  tilsidst naglede ham til Korset – som det sees paa Billedet – begjerende, at hans Blod maatte komme over dem og deres Børn, medens han bad for dem, at dette ikke maatte skee, at den himmelske Fader vilde tilgive dem denne Skyld. Fortæl Barnet det ret levende, som havde Du aldrig selv hørt det før, eller før fortalt Nogen det; fortæl det, som havde Du selv digtet det Hele, men glem intet Træk, der er opbevaret, kun maa Du gjerne, idet Du fortæller det, glemme at det er opbevaret. Fortæl Barnet, at der samtidigen med denne Kjerlige levede en berygtet Røver, som var dømt fra Livet – ham fordrede Folket frigivet, ham raabte de Leve for, leve Barrabas; men over den Kjerlige raabte de »korsfæst, korsfæst«, saa altsaa denne Kjerlige ikke blot blev korsfæstet som en Forbryder, men som et saadant Uhyre af en Forbryder, at hiin berygtede Røver blev en Slags retskaffen Mand i Sammenligning med denne Kjerlige.
Hvad Virkning troer Du denne Fortælling vil gjøre paa Barnet? Dog, for ret at belyse det, hvorom Talen er, saa gjør en Prøve, fortsæt Fortællingen om denne Korsfæstede, at han derpaa tredie Dagen efter opstod fra de Døde, saa opfoer til Himmels, for at indgaae til Herligheden hos Faderen i Himlene – prøv det, Du skal see, dette vil Barnet for det første næsten overhøre; Fortællingen om hans Lidelse vil have gjort saa dybt et Indtryk paa Barnet, at det slet ikke føler sig oplagt til at høre om Herligheden, som fulgte. Thi man maa være betydelig forqvaklet, og gjennem mange Aar forvænt med at have faaet den hele Historie om hans Fornedrelse, Lidelse og Død letfærdig paa Remse, for, uden at føle nogen Standsning derved, strax at kunne gribe efter Høiheden.
Altsaa hvilken Virkning troer Du, at denne Fortælling vilde fremkalde paa Barnet? Først og fremmest vel den, at det ganske glemte de øvrige Billeder, Du havde viist det; thi nu havde det faaet ganske Andet at tænke paa. Og saa vilde Barnet vel falde i den dybeste Forundring over, at Gud i Himlene ikke havde gjort Alt for at forhindre, at dette skeete; eller at det skeete uden at Gud, om ikke før saa dog i det  sidste Øieblik, for at forhindre hans Død, lod Ild regne ned fra Himlen; at det skeete, uden at Jorden aabnede sig for at opsluge de Ugudelige. Og saaledes maatte vi Ældre jo ogsaa forstaae det, hvis vi ikke forstode, at det var frivillig Lidelse, derfor desto tungere, at han, den Fornedrede, i ethvert Øieblik havde det i sin Magt at bede, saa havde Faderen sendt ham Englenes Legioner for at afværge det Forfærdelige. – Dette var vel det første Indtryk. Men efterhaanden som Barnet gik og tænkte paa denne Historie, vilde det vel blive mere og mere lidenskabeligt; det vilde kun tænke paa og tale om Vaaben og Krig – thi det havde Barnet fast besluttet, naar han blev stor, at ville hugge alle disse ugudelige Mennesker ihjel, som havde handlet saaledes med den Kjerlige; det havde Barnet besluttet, barnligt glemmende, at det var over 1800 Aar siden de levede.
Naar saa dette Barn var blevet Yngling, saa vilde han ikke have glemt Barndoms-Indtrykket, men han vilde nu forstaae det anderledes, at det ikke lod sig gjøre, hvad Barnet, overseende de 1800 Aar, havde besluttet; dog vilde han med samme Lidenskab tænke paa at stride med den Verden, i hvilken man spyttede paa den Hellige, den Verden, hvor man korsfæster Kjerligheden og beder for Røveren.
Naar han saa var blevet ældre og moden, da vilde han ikke have glemt Barndoms-Indtrykket, men han forstod det anderledes. Han ønskede ikke mere at slaae; thi, sagde han, saa faaer jeg jo ingen Lighed med ham, den Fornedrede, der ikke slog, end ikke igjen, da han blev slagen. Nei, han ønskede nu kun Eet, tilnærmelsesviis at lide, som han leed i den Verden, hvilken Philosopherne altid have kaldt den bedste, men som dog – ja, det maa dog nok være saa, at Eet er sandt i Philosophien, som ikke er det i Theologien – korsfæster Kjerligheden og raaber Leve for Barrabas. Dette har jo Verden og atter og atter i de mindre Forhold viist, at ikke blot Den, der, menneskelig, vil det Gode, maa lide, men at der – for Modsætningens Skyld, som Verden ynder, for ret at udtrykke, hvor modsat Verden er det Gode – samtidigen gjerne lever den  Usle, den Foragtelige, den Nedrige, for hvem der til Modsætning raabes Leve.
Saaledes kan Synet af denne Fornedrede bevæge, kan det ikke ogsaa bevæge Dig saaledes? Saaledes bevægede det Apostlene, der Intet vidste og Intet vilde vide uden Christum og ham korsfæstet – kan det ikke ogsaa bevæge Dig saaledes? Deraf følger ikke, at Du bliver en Apostel, formasteligt! nei, deraf følger blot, at Du bliver en Christen. Saaledes bevægede dette Syn de Herlige, hvem Kirken ihukommer som dens Fædre og Lærere, der med Apostlene Intet vidste og Intet vilde vide uden Christum og ham korsfæstet – kan det ikke ogsaa bevæge Dig saaledes? Deraf følger ikke, at Du bliver en Saadan, forfængelige Tanke; deraf følger blot, at Du bliver en Christen. Thi hvorfor bevægede dette Syn dem saaledes? Fordi de elskede ham. Derfor opdagede de hans Lidelser; thi kun Den, der elsker ham, forstaaer, at han var Kjerlighed, og kun han kan derfor blive opmærksom paa, hvorledes han leed: hvor tungt, hvor martrende, og hvorledes han leed: hvor sagtmodigt, hvor kjerligt; hvorledes han leed: hvilken Ret han havde, hvorledes han leed: hvilken Uret! Naar dette Syn ikke bevæger Dig saaledes, maa det være fordi Du ikke elsker ham. Men slip det derfor ikke, at dog maaskee Synet af denne Fornedrede i hans Lidelse kunde bevæge dig til at elske ham. Naar saa er, vil Du anden Gang faae dette Syn at see, og da vil det ogsaa bevæge Dig til at ville lide i Lighed med ham – der fra Høiheden vil drage Alle til sig.










IV.

IV






Herre Jesus Christus, Du som rigtignok ikke kom for at dømme, men dog vil komme igjen for at dømme: Dit Liv paa Jorden er jo netop Dommen, med hvilken vi skulle dømmes. At da Enhver, der kalder sig Christen, maatte med denne Dom prøve sit Liv, om han kun elsker Dig i Din Fornedrelse, eller han kun elsker Dig i Din Høihed, det er, om han elsker Dig; thi elsker han kun een af Delene, elsker han jo ikke Dig. Men elsker han Dig, da gaaer han vel fornedret – thi han elsker jo Dig i Din Fornedrelse – men ikke, som naar det verdslige Sind verdsligt ligger under for verdslig Fornedrelse – saaledes vandrede Du jo ikke her paa Jorden i Fornedrelsen. Nei, skjøndt fornedret, er han ophøiet over Fornedrelsen, hans Sind, hans Øie vendt mod Høiheden, hvilken Du indgik til, hvilken han forventer hos Dig, Du som fra Høiheden vil drage Alle til Dig.




Joh. XII, 32: Og jeg, naar jeg bliver ophøiet fra Jorden, vil jeg drage Alle til mig
.




Mange ere kaldede, Faa ere udvalgte – fra Høiheden vil han drage »Alle« til sig. Men fordi Mange ere kaldede, deraf følger ikke, at Mange ere udvalgte, tvertimod siges der jo, at kun Faa ere udvalgte. Og saaledes, fordi han vil drage  Alle til sig, deraf følger ikke, at Alle lade sig drage. Kun hos ham er Skylden ikke at søge, hvis det ikke skeer, thi han vil drage Alle til sig.
»Fra Høiheden«; thi da han vandrede her paa Jorden i Ringhed, da ønskede han vel at drage Alle til sig, han kaldte dem til sig, alle De som arbeidede og vare besværede, han gik til Dem som syge og sorrigfulde vare, men han havde dog tillige et Andet at udføre, han skulde jo selv ved sit Liv udtrykke Sandheden, selv fremstille det at være Sandheden, og som sandt Menneske havde han altsaa dette Andet til sin Opgave: selv saaledes at fuldkomme det. Han havde saaledes selv Noget at fuldkomme, han lærte selv af hvad han leed, Lydighed, han – for at tale ganske menneskeligt og dog vel med Rette om et sandt Menneske – udvikledes til at blive og være Sandheden. I og med at fuldkomme dette søgte han tillige at drage Alle til sig. Da han saa havde fuldkommet den Opgave, der var sat ham selv, indtil det Sidste, lydig indtil Døden, indtil Døden paa Korset: da optoges han i Høiheden; han havde nu fuldkommet sit Løb, hans Gjerning var fuldbragt, Lydighedens, som var paalagt ham, eller som han frivilligt havde paataget sig. Da begynder han anden Gang, fra Høiheden; han skal nu ikke mere udvikles, for ham er der intet Mere at lære, han er nu ene beskjeftiget med at drage Menneskene til sig – fra Høiheden vil han drage Alle til sig.
Han begynder altsaa anden Gang fra Høiheden, her begynder han paa, hvad der fra da af er hans eneste Gjerning, at drage Alle til sig – men hvor skulle vi begynde? Fordi han nu er i Høiheden, kunne vi derfor ogsaa begynde med Høiheden, altsaa, fordi han arvede Høiheden, kunne vi derfor ogsaa tage den forud?
Lad os see paa ham og hans Liv, lad os tale ganske menneskelig derom, han var jo sandt Menneske. Han begyndte sit Liv i Ringhed, førte det i Ringhed og Fornedrelse indtil det Sidste, opfoer saa til Høiheden, hvad vil dette sige? Det vil sige, Timeligheden heel og holden var Lidelse, Fornedrelse, først Evigheden er Seier, Ophøielse. Det er altsaa ikke som man ellers stundom seer et Menneskes Liv, der maaskee i nogle Aar finder sig i Ringhed og Fornedrelse, udholder Miskjendelse og Forfølgelse, men saa, endnu indenfor Timeligheden, seirer og kommer til Høihed. Nei, han endte som han begyndte; født i Armod, som var han neppe et Menneske (thi kun i en Stald fandt man Plads for den Spæde) endte han, som var han neppe et Menneske, med den forsmædelige Død, korsfæstet som en Forbryder – og saa først opfoer han til Høiheden.
Dersom man vilde kalde denne vor jordiske Tilværelse en Prøve, saa maa man – hvis vi et Øieblik see bort fra, hvilken uendelig Betydning hans Død har som Forsoningens, og betragte ham blot som Menneske – sige om ham: han har nu fuldendt sin Prøve, han har bestaaet i den, han er nu den Fuldendte, optagen i Høiheden. Men denne vor jordiske Tilværelse er jo just en Prøve, er Prøvens Tid; dette er Christendommens Lære, er hvad christelig Rettroenhed derfor ogsaa altid har vedkjendt sig som sin Betragtning. Det at være Menneske, at leve her i denne Verden, er at prøves, Livet er – for her at bruge et fremmed Ord, deels som det nøiagtigst betegnende og deels som det, der hurtigst og bestemtest erindrer Enhver just om hvad det skal erindre – en Examen. Og den største Examen et Menneske har at underkaste sig, hvortil hele hans Liv er ham anviist, er det at blive og være Christen; Alt hvad han foretager sig, om hans Virksomhed er den, menneskelig talt, størst mulige, eller den saa saare indskrænkede, det betyder Altsammen for ham kun dette, at han er til Examen. Vel veed jeg, at man i Almindelighed taler anderledes, at Menneskene have travlt med at ville »udrette« i Verden, travlt med at tale om, hvad Andre have udrettet, og hvad de selv have udrettet, jeg veed, at man vil lære os, at Historien er Dommen; men jeg veed ogsaa, at dette er en Opfindelse af den menneskelige Kløgt, der afskaffer Guds-Forholdet, selv vil spille vigtig og spille Forsynet, og derfor ene er beskjeftiget med Følgerne af et Liv, istedetfor at betænke, at et Menneske i ethvert Øieblik blot examineres af Gud. Hvad det angaaer med at »udrette«, dermed har Mennesket slet Intet at gjøre, det er Guds Sag, Guds Tilgift til det enkelte Menneskes Liv; men for det enkelte Menneske selv maa hele hans Liv, hver dets Daad, aldrig betyde ham Andet end en Prøve, han underkastes, hvor Gud er Examinator. Selv Christi Liv – og det synes dog vel overflødigt at tale om, hvad han har udrettet – var dog, for saavidt vi betragte ham blot som Menneske, for ham selv kun en Prøve, en Examen, Lydighedens Examen. Men han bestod den i ethvert Øieblik indtil Døden paa Korset; derfor ophøiede Gud ham ogsaa høit – og nu er han, den Fuldendte, i Høiheden. Lad os tale ganske menneskelig derom, han har bestaaet sin Prøve, har udviklet Forbilledet, er nu i Høiheden: det er ganske som ellers naar En har bestaaet sin Prøve og nu som Fuldendt beskjeftiger sig med at veilede Andre.
Fra Høiheden vil han nu drage Alle til sig. Det gjælder da for Alt at passe paa, at Du, om jeg saa tør sige, ikke ved et Sandsebedrag faaer vendt Tegningen af hans, Forbilledets, Liv forkeert. Havde Du levet samtidigen med ham, da var Du naturligviis kommet til, ham liig, at begynde med Ringheden og Fornedrelsen. Men da han nu er i Høiheden, og vil drage Dig til sig, Du som skal begynde: saa kan det saa let ved en Øienforblindelse see ud, som skulde Du begynde med Høiheden, hvad han jo ikke gjorde, thi han, den nu Fuldendte, han endte med Høiheden. Du vil vel let see, vel ogsaa let forstaae, hvad jeg mener, at hans Liv, Forbilledets, kan tegnes paa to Maader: i det ene Tilfælde bliver Ringheden og Fornedrelsen Billedet, og langt borte, kun antydet som Troens Gjenstand, er Høiheden; det andet Billede er Høiheden, og langt, langt bagved som en næsten glemt Erindring ligger Ringheden og Fornedrelsen. Men da det jo er fra Høiheden han drager Dig, saa ligger Skuffelsen kun altfor nær.
Idet Du saa seer paa ham, seer hans Livs Prøve saa let ud, nu han har overstaaet den, han den Fuldendte. For saavidt er det intet Under, om han drager Alle til sig. Men  derfor erindrede jeg netop tidligere om det Ord, der her afgiver en passende Fortolkning: Mange ere kaldede, Faa ere udvalgte. Kaldet er almindeligen ogsaa det Indbydende; seet blot i »Kaldet« seer Sagen saa let ud; saa kommer den nærmere Forstaaelse – og kun Faa blive de Udvalgte.
Men er det da ikke som et Bedrag af ham, at han saaledes fra Høiheden drager til sig; fortier han ikke Noget, maatte han ikke, for at være Sandheden, lige saa meget, som han drager til sig, advare Den der lader sig drage, bestandigt gjørende ham opmærksom paa Forskjellen, der er imellem dem, og hvad deraf følger, Forskjellen, at han, den Fuldendte, er i Fuldendelsens Omgivelse, den Anden i Virkelighedens, Verdslighedens og Timelighedens Omgivelse, hvor denne Høihed maa vise sig omvendt som Ringhed og Fornedrelse, saa altsaa han drager fra Høiheden, og Den der føler sig dragen og følger, netop jo inderligere han gjør det, er desto mere i lige det modsatte Tilfælde, at være i, at synke dybere i Fornedrelse og Ringhed? Paa disse Utaalmodighedens og Misforstaaelsens Spørgsmaal er det ikke vanskeligt at svare. Først og fremmest, han kan det ikke anderledes; han har jo bestaaet sin Prøve og er den Fuldendte, derved maa det have sit Forblivende, med mindre han da skulde begynde forfra med hver Slægt, lade sig føde i hver Slægt, lide, døe, som han gjorde det den ene Gang; men dette vilde jo forfængeliggjøre Betydningen af hans Lidelse og Død. – Fortiet Noget kan man heller ikke sige at han har; thi hans eget Liv, som han førte det i Fornedrelse og Ringhed, er jo bekjendt. Det er altsaa ikke ham, der fortier Noget, men vel maaskee den Enkelte, der forglemmer Noget, der, ved blot at see, og med usand Lidenskab, paa Høiheden, egentligen tager ham forfængelig, og derved kommer til at glemme Ringheden og Fornedrelsen, indtil det saa ender med, at han maaskee har forvildet sig for langt ud, og nu er hvor han mindst tænkte sig, hvor han saa vil give ham Skylden derfor, ham som fra Høiheden drager til sig. – At han istedetfor at drage til sig skulde advare, er jo dog en Selvmodsigelse; thi naar et Menneskes Sind ret christelig  omdannes, saa forstaaer han, at der dog intet Forhold er mellem Fornedrelsen og Herligheden. Men i ethvert Tilfælde, Christi eget Liv i Fornedrelsen er jo med, for, om man saa vil, at advare, det er, for at advare mod den Letsindighed, der kun vil tage hans Høihed forfængelig.
Saaledes drager han til sig fra Høiheden, saa altsaa Den der, senere end Samtidigheden med hans Fornedrelse, skal vorde Christen, i en vis Forstand begynder med det Letteste; thi Høiheden er naturligviis det Lette, at føle sig dragen til den er let nok. Men Christus, der fra Høiheden drager Menneskene til sig, tager dem ikke ud af den Verden, hvori de leve; just derfor kommer det nok for hver Den, der i Sandhed drages til ham i Høiheden, af sig selv med Ringheden og Fornedrelsen.
Dette veed Christus meget vel, han veed ogsaa, at det saaledes at faae Lov til at begynde med det Letteste eller med at det seer let ud, er en Opdragelsens nødvendige Svig, og at det, at det saa bliver sværere og sværere, er for at det at leve i Sandhed kan blive Prøven og Examen. Selv Apostlene, som dog levede samtidigen med ham, sagde han ikke strax forud Alt, hvad de vilde komme til at lide, end ikke strax Alt, hvad han selv vilde komme til at lide; ja, da han skiltes fra dem, havde han endnu Meget at sige dem, men han sagde dem det ikke, fordi de endnu ikke kunde bære det. Et Menneske er et skrøbeligt Væsen, ikke som Gud-Mennesket istand til fra første Øieblik af at kunne vide Alt forud, sin Lidelse og Undergangs Vished og Nødvendighed, og saa dog formaae at leve Dag efter Dag, rolig, Gud hengiven, som forestod kun alt Godt ham. Et Menneske maa der tages paa med Lempe, og derfor faaer et Menneske først lidt efter lidt Opgaven for, lidt efter lidt bliver han skruet fastere og fastere ind i Prøvens og Examinationens større og større Anstrengelse. Saaledes bliver det lidt efter lidt for den Enkelte Alvor med at det at leve er at examineres, og den høieste Examen den: om En vil i Sandhed være Christen eller ikke.
Lad os gjøre os dette ret tydeligt, hvorledes det overhovedet gaaer til med et Menneskes Opdragelse i Livets Skole, eller med at skulle tage Livets Examen; det samme vil saa gjælde i Forhold til den høieste Opdragelse i Livets Skole: det at blive og være Christen.
Ethvert Menneske har i høiere eller ringere Grad en Evne, som kaldes Indbildningskraften, den Kraft, der er den første Betingelse for hvad der bliver af et Menneske; thi Villien er den anden og i sidste Forstand afgjørende. Hukommelsen er stærkest i Barndommen, og tager saa af med Aarene; Indbildningskraften er stærkest i Ynglingsalderen, og tager saa af med Aarene. Vi ville nu tænke os en Yngling; med sin Indbildningskraft opfatter han et eller andet Fuldkommenhedens Billede (Ideal), det være nu et historisk overleveret, altsaa fra en forbigangen Tid, saa det altsaa har været virkeligt, har havt Værens Virkelighed, eller det dannes af Indbildningskraften selv, saa det altsaa ikke har Forhold til eller Bestemmelse af Tid og Sted, men kun Tanke-Virkelighed. Til dette Billede (der, da det for Ynglingen kun er til indenfor Indbildningen, det er, indenfor Indbildningens uendelige Fjernhed fra Virkelighed, er den fuldendte Fuldkommenheds, ikke den stridende og lidende Fuldkommenheds) drages nu Ynglingen ved sin Indbildningskraft, eller hans Indbildningskraft drager ham dette Billede til sig; han forelsker sig i dette Billede, eller dette Billede bliver hans Kjerlighed, hans Begeistring, ham hans fuldkomnere (idealere) Selv; han slipper det ikke, end ikke i Søvne, dette Billede, der gjør ham søvnløs, som Tilfældet var med hiin Yngling der blev søvnløs, indtil han selv blev ligesaa stor en Seierherre som Den, hvis berømte og beundrede Billede gjorde ham søvnløs. Til dette Fuldkommenhedens Billede forholder altsaa Indbildningskraften sig; og selv om det var Billedet af den Fuldkomne, hvis Fuldkommenhed just var, at have udholdt ikke blot forfærdelige Lidelser, men endog, hvad der er Fuldkommenheden (Idealiteten) meest modsat, daglige Krænkelser og Mishandlinger og Fortredigelser gjennem et langt Liv: som Indbildningen gjengiver dette Billede, seer det saa let ud; man seer kun Fuldkommenheden, selv den stridende FuldkommenFuldkommenhed kun fuldendt. Indbildningskraften er nemlig i sig selv fuldkomnere end Virkelighedens Lidelse, er, tidløst bestemmet, ude over Virkelighedens Lidelse, den kan ypperligt gjengive Fuldkommenheden, den har alle de prægtige Farver til at skildre denne; men derimod Lidelse kan Indbildningskraften ikke gjengive uden i en fuldkommengjort (idealiseret), det er, formildet, fortonet, forkortet Gjengivelse. Thi Indbildnings-Billedet eller det Billede, som Indbildningskraften gjengiver eller fastholder, er dog i een Forstand Uvirkelighed, det mangler Tidens og Timelighedens og Jordelivets Virkelighed i Henseende til Besværligheder og Lidelser. Den sande Fuldkommenhed er nemlig, at denne Fuldkommenhed – ikke var til (thi det angaaer ham, den Fuldendte, ikke mig), men er til Dag efter Dag, forsøgt i denne Virkelighedens virkelige Lidelse. Men dette Sidste kan Indbildningskraften ikke gjengive – det kan jo end ikke gjengives, det kan kun være –, og derfor seer altid Fuldkommenhedens Billede, som Indbildningen fremstiller det, saa let ud, saa overtalende.
Ordentligviis har en Yngling vistnok kun liden Forestilling om Virkeligheden, om dens Lidelser og hvad det vil sige, naar de blive virkelige; men selv om det var saa, eller (da det nu engang ikke kan være saa) selv om en Ældre kom ham til Hjælp med hele sin Erfaring, og selv om der blev gjort Anstrengelser som hidtil aldrig af nogen Digter, og selv om det lykkedes, som det aldrig endnu var lykkedes nogen Digter, i Gjengivelsen af Fuldkommenhedens Billede ogsaa at faae betegnet Lidelserne: væsentligen lader det sig dog ikke gjøre, fordi, som sagt, Indbildningskraften forholder sig til Fuldkommenhedens Gjengivelse, men hvor nøiagtigt end Lidelsen blev angivet, blot derved at det er inden for eller i Indbildningen – thi det er jo ved Indbildningskraften – er denne allerede gjort let. En Skuespiller klædt i Pjalter – og om hans Dragt end, næsten Skuepladsens almindelige Fordringer til Trods, var ganske nøiagtigt Pjalter: dette en Times Bedrag er dog noget ganske Andet end i Virkelighedens daglige Liv at være den i Pjalter Klædte. Nei, hvor store Anstrengelser end Indbildningskraften gjør for at gjøre dette Indbildningsbillede til Virkelighed, den kan det ikke. Kunde den det, kunde altsaa et Menneske ved Hjælp af sin Indbildningskraft opleve ganske det Samme som i Virkeligheden, gjennemleve det ganske paa samme Maade, som hvis han gjennemlevede det i Virkeligheden, lære sig selv lige saa nøiagtigt og grundigt at kjende, som i Virkelighedens Erfaring: saa var der jo ingen Mening i Livet, saa havde Styrelsen jo lagt Livet forkeert an; thi hvortil saa Virkeligheden, naar man ved Hjælp af Indbildningskraften ganske virkelig kunde forudoptage den, hvortil saa de 70 Aar naar man i det 22de kunde have oplevet Alt! Men saaledes er det heller ikke; og derfor er igjen det Billede, som Indbildningskraften frembringer, ikke den sande Fuldkommenheds, det mangler Noget: Virkelighedens Lidelse eller Lidelsens Virkelighed. Den sande Fuldkommenhed er: at det er denne Fuldkommenhed – men Lidelsen er virkelig, altsaa, at det er denne Fuldkommenhed, der Dag efter Dag, Aar efter Aar er til i Virkelighedens Lidelse, denne frygtelige Modsigelse, ikke at Fuldkommenheden er til i et Fuldkomnere, men at Fuldkommenheden er til i det uendelig Ufuldkomnere. Og dette er just Ufuldkommenheden ved Indbildningsbilledet, at det Ufuldkomne ikke er gjengivet; ak, og dette er det Sørgelige, at i Virkeligheden, det eneste Sted, hvor den sande Fuldkommenhed kan være i Sandhed, der er den saa sjelden, fordi der er det saa tungt og anstrengende at være det, saa tungt – ja, saa tungt, at det at være det just derfor er den sande Fuldkommenhed.
Nu tilbage til Ynglingen. Dette Fuldkommenhedens Billede er altsaa hans Kjerlighed; man seer det paa ham, hans Øie seer Intet af hvad der ligger nærmest omkring ham, det søger kun hiint Billede; han gaaer som en Drømmer, og dog er han lysvaagen, det seer man paa Ilden og Flammen i hans Øie; han gaaer som en Fremmed, og dog er han som hjemme, thi han er ved Indbildningskraften bestandigt hjemme hos dette Billede, hvilket han ønsker at ligne. Og som det saa skjønt gaaer med  Elskende, at de komme til at ligne hinanden, saaledes forvandles Ynglingen ogsaa i Lighed med dette Billede,  der afpræger eller udpræger sig i al hans Tænken og i hver en Yttring af ham, medens han, som sagt, med Øiet rettet mod dette Billede – ikke har passet paa sin Fod, ikke har seet sig for, hvor han er. Han vil ligne dette Billede, han begynder allerede at ligne det – og nu pludselig opdager han en Virkelighedens Omgivelse, i hvilken han staaer, og denne Omgivelses Forhold til ham.
Dersom den Magt, der styrer Menneskenes Liv, var en forførerisk Magt, saa vilde den i dette Øieblik spottende sige om denne Yngling: see saa, nu er han fangen – omtrent som den omgivende Verden siger om ham: see der en Yngling, der har ladet sig af sin Indbildningskraft lokke til at gaae for langt ud, saa han er blevet overspændt og latterlig, ikke passer ind i Virkeligheden. Men den Magt, der styrer Menneskenes Liv, er Kjerlighed, og dersom der kunde være Tale om, at den havde Forkjerlighed, da har den Forkjerlighed for denne Yngling, som vi jo læse, at Christus fandt Velbehag i hiin rige Yngling, ikke fordi han blev verdslig klog og svingede af, men fordi han var gaaet saa langt ud, at Christus havde begyndt at haabe paa ham. Den kjerlige Styrelse dømmer da ikke om denne Yngling ukjerligt, som Verden dømmer, men siger: vel Dig, nu begynder for Dig Livets Alvor, Du er nu kommet saa langt ud, at det for Dig vil blive Alvor med, at det at leve er at examineres. Thi Livets Alvor er da ikke al denne Endelighedens og Travlhedens Travlhed med Næringsvei, Levebrød, Embedsstilling, Børneavlen, men Livets Alvor er, at ville være, at ville udtrykke Fuldkommenheden (Idealiteten) i Virkelighedens Daglighed, at ville det, saa man ikke, til sin egen Fortabelse, een Gang for alle travl slaaer en Streg derover, ei heller opblæst tager det forfængeligt som en Drøm – o, i begge Tilfælde sørgelige Mangel paa Alvor! – men ydmygt vil det i Virkeligheden.
I en vis Forstand har Ynglingens Indbildningskraft bedraget ham, men sandeligen, hvis han selv vil, har den ikke bedraget ham til hans Skade, den har bedraget ham ind i det Sande, ved et Bedrag ligesom spillet ham Gud ihænde; hvis  Ynglingen vil – Gud i Himlene venter paa ham, villig til at hjælpe, som der kan hjælpes ved en Examen, der dog skal have den høieste Examens Alvor. Indbildningskraften har bedraget Ynglingen, ved Hjælp af hiint Fuldkommenhedens Billede faaet ham til at glemme, at han jo er i Virkeligheden: og nu staaer han der – ganske rigtigt stillet. Sandt nok, det gyser maaskee et Øieblik i ham, idet han nu seer Tingen an; men slippe Billedet, nei, det kan han ikke overtale sig til. Paa den anden Side, slippe fra Lidelse, det kan han heller ikke, hvis han ikke kan overtale sig til at slippe Billedet; thi da Billedet, som han vil ligne, er Fuldkommenhedens, og Virkeligheden, i hvilken han er og vil udtrykke Ligheden, er Intet mindre end Fuldkommenhed: saa er Lidelse oplagt, og ikke til at undgaae. Han er altsaa, Gud være lovet! – thi bort med feige Taler, og forbandet være Usselhedens Spot her, hvor der kun kan være, i Sandhed, Tale om Lykønskning – han er altsaa Gud være lovet i Klemmen. Det beroer paa Styrelsen – men lad os aldrig glemme, at den er Kjerlighed – hvor mange Huller, om jeg saa tør sige, den vil skrue ham, hvor stærkt den, om jeg saa tør sige, vil hede ham Ovnen, hvori han, liig Guldet, skal prøves. Maaskee har han endnu langtfra ikke overskuet Sagens sande Sammenhæng, thi Styrelsen er Kjerlighed; og er det end Alvor med dens Prøvelse, der er intet Grusomt i denne Alvor, den tager dog lempeligt paa et Menneske, og frister aldrig over Formue. Han har seet, at han kommer til at lide, han har seet, hvad denne Kjerlighed vil koste ham, men hvo veed, siger han, der kan jo komme bedre Tider, der kommer nok Hjælp, og det kan endnu blive godt. Saa slipper han ikke Billedet, men gaaer freidigt i den Lidelse, hvori han føres. Thi Styrelsen er Kjerlighed; nænsom mod denne begeistrede Yngling nænner den ikke at lade ham strax forstaae, at her er en Skuffelse, at han regner uden Vert. Men dette kunde han endnu ikke taale at forstaae, og derfor – uendelige Kjerlighedens Omsorg! – derfor kan han heller ikke forstaae det. Han holder ud; og ved saaledes at holde ud styrkes han, som man styrkes i Lidelse – han elsker nu hiint Fuldkommenhedens Billede end een Gang høiere, thi hvad man har lidt for, elsker man altid høiere. Herligt! Derimod er der undgaaet ham Noget: der kom ingen Hjælp, som han havde haabet; kun i en ganske anden Forstand er han blevet hjulpet, thi han er blevet stærkere.
Saaledes tager nu Styrelsen flere Gange ved ham, og hjælper ham hver Gang længere og længere ud i Lidelse, fordi han ikke vil slippe hiint Billede, som han ønsker at ligne. Da kommer der et Øieblik, hvorhvorthvorhvorthvori Alt bliver ham klart; han forstaaer, at hiint Haab var Ungdommelighedens, han forstaaer nu, at Lidelse ikke bliver til at undgaae, og at den vil tiltage med hvert Skridt han gjør fremad. Nu har Tilværelsen skruet ham saa stærkt, som den kan skrue et Menneske; at leve i, eller at holde Livet ud i dette Tryk kalder man med Eftertryk: at være til som Menneske; havde Tilværelsen gjort det strax, havde den knuust ham. Nu kan han vel taale det – ja, det maa han kunne, siden Styrelsen gjør det ved ham, Styrelsen, som jo er Kjerlighed. Men dog gyser det i ham; Fristeren hvisker til ham, at han skulde slippe hiint Billede. Men han kan ikke overtale sig til at slippe det; og da udbryder han: jeg kan det ikke anderledes, Gud hjælpe mig. Lad os nu antage, han holder ud til sin Død: saa bestod han sin Prøve. Han blev selv det Fuldkommenhedens Billede, han elskede, og Indbildningskraften har sandeligen ikke bedraget ham, saa lidet som Styrelsen. For at indgaae i Himmeriges Rige maa man blive Barn igjen; men for at Ens Liv kan udtrykke, at man er indgaaet i Himmeriges Rige, maa man anden Gang blive Yngling. At være Barn og at være Yngling, naar man er det, det er let nok; men anden Gang – den anden Gang det er det Afgjørende. At blive Barn igjen, at blive til Intet, uden al Selviskhed; at blive Yngling igjen: uagtet man er blevet klog, klog af Erfaring, klog paa Verden, at foragte at handle klogt, at ville være Ynglingen, at ville bevare Ynglingens Begeistring frelst i al dens Oprindelighed, at ville gjennemkæmpe den, mere angst og undseelig ved at prutte og tinge, og ved, hvad der er det Samme, at vinde jordisk Fordeel, end  den blufærdige Pige er ved en Uanstændighed – ja det er Opgaven.
Lad os saa tænke paa ham, der fra Høiheden vil drage Alle til sig, saa altsaa Livets Examen nu er denne: at blive og at være Christen.
Her begyndes atter med det Letteste, med Høiheden. Som Indbildningskraften førte hiin Yngling ud, saaledes drager ogsaa dette Billede, Billedet af ham den Fuldendte, som er i Høiheden, Menneskene ud. Lad os tænke en Yngling. Han seer og seer saa længe paa dette Billede, af hvilket han ganske føler sig dragen, til dette Billede bliver hans eneste Tanke. Ynglingen, antage vi jo, har hørt Fortællingen om det Liv, som denne Ophøiede førte paa Jorden i Fornedrelse og Ringhed. Vi antage, at Ynglingen ikke er at kalde letsindig, at han altsaa gjør endog al mulig Anstrengelse for ved Hjælp af Indbildningskraften at forestille sig denne Lidelse. Men Indbildningskraften, der er Fuldkommengjørelsens (Idealiseringens) Evne, forholder sig væsentligen til Høiheden, Fuldkommenheden, og kun ufuldkomment til Ufuldkommenheden. Selv idet Ynglingen meest levende forestiller sig denne Fornedredes Lidelse, fremhæver strax Indbildningskraften det Kjerlige, det Milde, det uendelig Ophøiede i denne Fornedrede saaledes (thi hidtil er der ikke noget Usandt i Indbildningens Gjengivelse, det Usande kommer først her), at Verdens Modstand, alle disse Tusinder og Tusinder af Daarer, og Verdens Spot bliver dog saa ubetydelig i Sammenligning dermed – saa ubetydelig, at det dog seer saa let ud. Vanskeligheden, der altid er for Indbildningskraften, at gjengive Lidelsen, er her i en ny Vanskelighed: jo større Ophøietheden og Reenheden er, jo ubetydeligere maa, ved Modsætningen, Modstanden synes, medens i Virkeligheden Lidelsen, i samme Grad som Ophøietheden, er des større, des inderligere.
Saa gaaer da Ynglingen ud i Verden med dette Billede for Øie; han behøver ikke, som Fromheden følte Trang til, at vandre den lange Vei til det hellige Land for at sætte sig tilbage i Tiden, thi dette Billede er ham saa nærværende, at  han i en anden Forstand alligevel kan siges at være vandret ud, skjøndt hanhar er blevet paa sit sædvanlige Sted, i den gamle Omgivelse – men ene beskjeftiget med at ville ligne dette Billede. Og det udøver sin Magt over ham, Kjerlighedens Magt, der jo formaaer Alt, fremfor Alt at gjøre lige; hans hele Inderste omdannes lidt efter lidt, og hvor ufuldkomment end, det er dog som begyndte han at ligne dette Billede, over hvilket han har glemt Alt – ogsaa den Verden, i hvilken han er, der nu seer forundret og fremmed paa ham.
Nu er han fangen, nu maa det blive Alvor. Slippe Billedet kan han ikke overtale sig til; men gjør han det ikke – det, at han ikke gjør det, og Billedet, vil føre ham til lige det Modsatte af Høihed og Herlighed. Thi at Sandheden i Sandhedens Verden er i Høihed, der hvor han nu er i Høihed, han den Fornedrede, ja det er i sin Orden; men i Usandhedens Verden, blot svagt og ufuldkomment, at ville ligne Sandheden, det maa blive Ringhed og Fornedrelse, det er ogsaa ganske i sin Orden. Dog selv dette har Ynglingen vel maaskee forstaaet, og fastholdt ved Hjælp af Indbildningen, men han har ikke erfaret det – nu først begynder det at blive Alvor. Dog slippe hiint Billede, eller, hvad der er det Samme, opgive at blive eller opgive at være Christen, dertil kan han ikke overtale sig.
Saa vil det gaae ham som det gik hiin Yngling; han holder Billedet fast og lider, hvad der indtil videre følger af at holde det fast, men han vil, ligesom hiin Yngling, derunder dog trøste sig med et menneskeligt Haab om, at det jo kan blive bedre. Saa redelig som han er sig bevidst at ville det Gode og Sande, skulde det saa ikke lykkes ham at vinde Menneskene, skulde Gud saa ikke hjælpe ham, hjælpe ham til at seire! Jo vist skal Gud hjælpe ham til at seire; men i denne Verden seirer det Sande kun ved at lide, ved at ligge under. Dog dette forstaaer Ynglingen endnu ikke ganske; thi Styrelsen er kjerlig, hvor kunde den da nænne strax at lade en Yngling ganske forstaae dette.
Styrelsen hjælper ham nu længere og længere ud i Lidelse og Fare; thi han kan ikke overtale sig til at slippe Billedet; og da det gaaer saadan lidt efter lidt, mærker han egentligen ikke ganske, at lige det Modsatte skeer af hvad hiint Haab lovede ham. Men saa vil der komme et Øieblik, hvor han, bestedt som han allerede er i Virkelighedens Lidelse, faaer Overskuelsen – og nu siger Evigheden selv: fra nu af er det Alvor. Han er altsaa allerede selv bekjendt med Lidelser, og nu skal han til at forstaae Billedet, der i det Øieblik faaer en gysende Nærhed. Der ligger altsaa, siger han til sig selv, et heelt Liv for mig, kort eller langt, men Lidelse indtil det Sidste, det seer jeg paa Forbilledet; saa lidet som man standser et Legeme, der ruller ned ad en Skrænt, saa lidet standses her Lidelsen før i Døden, der, for saavidt dog ogsaa den hører med til Lidelsen, ikke bliver en stille og rolig. Og ikke blot standser Lidelsen ikke, men dens Smertefuldhed voxer med dens Vedbliven. At blive udstødt af det menneskelige Samfund, en Afsky for Alle, hvad der da igjen udøver sin Magt over de Faa, som staae En nærmest, og som man dog havde regnet paa, saa disse finde Venskabs-Forholdets Priis for dyr: at blive forraadt, solgt af en Fortrolig, at høre disse Ord af den eneste Ven, paa hvem man tilsidst havde stolet, »jeg kjender ham ikke«! Frygteligt, hvis man ikke taber Forstanden, saa man selv ikke kjender sig selv, taler om sig selv som om en Trediemand, og svarer Forhaanelsen, der nævner Ens Navn: jeg kjender ikke dette Menneske. O, naar man selv lever i Fryd og Gammen, eller dog har Sit paa det Tørre, da kan man vel læse om Sligt, maaskee ogsaa tale derover, maaskee ogsaa i Talens Løb lade nogle Taarer løbe med: og dog maaskee i sit Inderste være rolig, for sit eget Vedkommende aldeles uberørt af det, hvorom man taler. Men naar man allerede har faaet Lidelsernes Indvielse, da kan man vistnok bedre forstaae, men da har man ogsaa, hvad man faaer at forstaae, sig saa ængstende nær som muligt. Dog han er endnu ikke færdig. Slippe dette Billede, siger han, nei, det kan jeg ikke; i Guds Navn, lad der saa skee mig hvad der skal skee, jeg kan det ikke anderledes; lad al denne Lidelse komme, jeg har mit Haab til Gud, vel ikke som i min tidligste Tid, men paa en anden og inderligere  Maade. Altsaa jeg slipper ikke dette Billede – men i samme Øieblik seer han endnu engang paa Forbilledet, og han seer, at Lidelsen standser end ikke her, der er endnu en Forøgelse, den sidste: i det bittreste Øieblik at være forladt af den Sidste – af Gud. Han havde tænkt sig, i Tillid til Gud at skulle bære alle disse Lidelser, al denne Marter og Qval, som Mennesker kan opfinde; men det havde han ikke tænkt sig, at skulle forlades af Gud, at Gud, der ellers jo er den Kjerlige og saa hurtig tilrede overalt, at han dog engang lod vente paa sig og trak sig tilbage, og – forfærdeligt! – just i det Øieblik, det eneste saa længe Verden har bestaaet, det Øieblik, da hans Hjælp var fornøden, som den aldrig nogensinde har været det eller kan vorde det.
Lad os nu antage, at hiin Yngling, om hvem vi have talet, der, skjøndt ikke mange Aar ere forløbne, vist allerede er blevet som en Olding, lad os antage, at han, trøstende sig til, at om det end skulde skee, at Gud forlod ham, saa er det dog kun et Øieblik – vælger ikke at slippe Billedet, og hvorfor? Ja, han kan ikkun svare: jeg kan det ikke anderledes. Lad os saa antage, at han holder ud indtil det Sidste: saa bestod han sin Prøve, han blev og forblev at være Christen, dragen af ham, der fra Høiheden vil drage Alle til sig. Maaskee har der ligget et langt Liv for ham, maaskee kun et kort. Maaskee har han i eet Øieblik med salig Tillidsfuldhed sagt »om en liden Stund«, nemlig om en liden Stund vil jeg være fuldendt, og har dog maaskee paa samme Tid havt Forestillingen om, at det var mange Aar, men det Evige saa nær hos sig, at han derfor har sagt: om en liden Stund. Maaskee har han i et andet Øieblik sukket »omsider«, at jeg saa omsider maatte blive salig, og dog maaskee ikke tænkt paa nogen længere Tid end før, men følt sig svagere og det Evige længere borte. Thi disse Ord »om en liden Stund« og »omsider« sige i en vis Forstand Eet og det Samme, men paa en forskjellig Maade; om det kun var en halv Time, man kan om den sige: om en liden Stund, men ogsaa: omsider; og omvendt, man kan om det længste Liv sige: omsider, men ogsaa: om en liden Stund.  Dog for at vende tilbage til vor Antagelse: denne Yngling eller Olding, hvad han nu blev, han holdt ud indtil det Sidste; da den liden Stund var forbi, indgik han (efter at have bestaaet Prøven, at blive og at vedblive at være Christen) omsider til Saligheden, til ham, som fra Høiheden drog ham til sig.
Dette er den Prøve: at blive og at vedblive at være Christen, en Lidelse, med hvilken ingen anden menneskelig Lidelse kan sammenlignes i Smerte og Qvalfuldhed. Dog er det ikke Christendommen eller Christus, der er grusom. Nei, Christus er i sig selv Mildheden og Kjerligheden, er Kjerligheden og Mildheden selv; Grusomheden fremkommer derved, at den Christne skal leve i denne Verden, i denne Verdens Omgivelse udtrykke det at være Christen – thi saa mild, ɔ:det vil sige saa svag er Christus ikke, at han vil tage den Christne ud af Verden. I en lidenskabelig Stemning, der forholder sig til Forargelsens Mulighed, vil det være En som var Christendommen grusom; men det er ikke saa, det er Verden, der er grusom, Christendommen er Mildheden og Kjerligheden. Dog er Lidelsen, som sagt, den qvalfuldeste, og den enkelte Christen en Lidelse forbeholdt, som end ikke Gud-Mennesket kunde blive forsøgt i. Det er en frygtelig Opdagelse at gjøre, at Sandheden forfølges; men Lidelsen bliver forskjellig i Forhold til hvo Den er, som gjør denne Opdagelse. Et daarligt, indbildsk Menneske, der er saa overordentlig tilfreds med sig selv, han lider ikke stort ved den Opdagelse, at Sandheden forfølges – dersom det ellers var muligt, at et saadant Menneske i Sandhed kunde gjøre denne Opdagelse. Paa den anden Side Gud-Mennesket, han veed i sit Inderste evig vist med sig selv, at han er Sandheden, han lider derfor vel det: som Sandheden eller skjøndt Sandheden at forfølges, men han lider ikke samtidigt paa et andet Sted i sit Inderste, betræffende hvorvidt han nu i ethvert Øieblik selv er i Sandheden. Men dette er Tilfældet med den enkelte Christen. Ham kunde det naturligviis aldrig falde ind, dette Gudsbespottelige, at ville være Sandheden, han er for Gud et ringe, syndigt Menneske, der kun saare ufuldkomment forholder sig til  Sandheden. Men jo mere den Christne saaledes i Inderlighedens Frygt og Bæven er for Gud, desto mere ængstes og bekymres han for ethvert Feiltrin, desto tilbøieligere er han kun til at anklage sig selv. For saavidt vilde det dog stundom være ham en Trøst, hvis Andre dømte vel om ham. Men lige det Modsatte er Tilfældet, han anklages for alt Ondt, og trænges saaledes hvert Øieblik atter igjen tilbage i sin Selvbekymring, om Feilen dog ikke skulde ligge hos ham – og han gyser. Men jo mere han nu i ny Frygt og Bæven arbeider, kæmpende end mere for at være ganske uegennyttig, opoffrende, kjerlig, desto mere anklage Menneskene ham for Selvkjerlighed. Og hvis han lever i Christenheden, saa foregaaer da dette under en almindelig Summen og Brummen af eventyrlige Skikkelser, henhørende til den Deel af Præsteskabet, der maa kaldes de saakaldte Præster, som, i Medfør af Levebrødet, forsikkre, at den Kjerlige er elsket af Gud og Mennesker, og at dette er Christendom, dette, ikke at den Kjerlige bliver Offeret, men at den Kjerlige er Den, til hvem der offres – uden at betænke, at det jo er at bespotte Christus, thi er det sandt, saa var jo Christus – der blev Offeret – ikke den Kjerlige. Men saaledes lider en Christen i Christenheden den beskrevne Lidelse, forøget derved, at man ængster ham ved at udsige om ham, at han end ikke er Christen, at hans Liv er en uchristelig Overdrivelse, fordi han ikke som de andre Christne vil lade Christendommen være Noget, man formeentligen blot skal have skjult i sit Inderste – maaskee saa godt gjemt, at den slet ikke er der. Altsaa ængstet i Selvbekymring, eller paa samme Tid som man ængstes i Selvbekymring, at skulle gjøre den Opdagelse, ikke at »Sandheden« maa lide (thi denne Opdagelse kan ingen Christen med Sandhed siges at gjøre, det kunde kun Gud-Mennesket, som var Sandheden) men dog at Sandhedskjerligheden maa lide: det er qvalfuldt. Dersom denne – skal jeg nu sige: denne lidende Christen, nei, det behøves ikke, thi enhver Christen er lidende – dersom denne Christen ikke harhavdehar Forbilledet at see paa, saa holdt han det heller ikke ud, saa turde han ikke troe paa Kjerligheden i ham selv, naar Menneskene saaledes vidne ham imod. Men Forbilledet, der evig vidste med sig selv, at han var Kjerlighed, hvem derfor ingen Verden, ei heller al Verden kunde rokke i denne Vished, han har netop udtrykt det, at Kjerligheden hades, Sandheden forfølges. Med dette Billede for Øie holder derfor den Christne ud i Fornedrelsen, dragen til ham, som fra Høiheden vil drage Alle til sig.
Saaledes forholder det sig med Høiheden og Ringheden. Den sande Christens Fornedrelse er ikke en slet og ret Fornedrelse, den er blot Gjengivelsen af Høiheden, men Gjengivelsen i denne Verden, hvor Høiheden maa vise sig omvendt som Ringhed og Fornedrelse. Stjernen sidder i Sandhed høit paa Himlen, sidder lige høit paa Himlen, uagtet den seet i Havet synes at sidde langt nede under Jorden; og saaledes er det at være Christen den høieste Ophøielse, om det end i denne Verdens Gjengivelse maa vise sig som den dybeste Fornedrelse. Fornedrelsen er altsaa i en vis Forstand Høiheden; saasnart Du tager Verden bort, det plumrede Element, der forvirrer ved sin Gjengivelse, saasnart den Christne døer, saa er han i Høiheden, hvor han iforveien allerede var, men hvad ikke kunde sees her af Verden, saa lidet som Nogen, der ikke formaaede at løfte sit Hoved opreist, og altsaa blot kunde see Stjernen dybt nede paa Havsens Bund, kunde falde paa, at den egentligen er i Høiheden. Og saaledes er det med den sande Christen; han er i Fornedrelsen ikke understøttet af de Andres Forestilling om, at denne Fornedrelse dog egentligen er Høiheden eller Høihedens omvendte Gjengivelse paa Grund af det Tredies Omvendthed, hvori Gjengivelsen er. Hvis saa var, var det ikke ret Alvor med Fornedrelsen. Forholdet er ikke som naar en Fyrste er ukjendt og dog kjendt; men som naar en Fyrste har forklædt sig saaledes, at han ingen Medvider har sikkret sig, eller lever i et fremmed Land, hvor Ingen kjender ham, og nu bliver antaget for En der vil udgive sig for at være Fyrsten, En til hvem man derfor siger: nei holdt, Du bedrager os ikke;  Du skulde være en kongelig Person, eller dog noget stort Noget, det er lutter Løgn og Forfængelighed og Indbildskhed, Du er enten gal eller Du er en Bedrager.
Og hvorledes fremkommer nu dette Fornedrelsens Forhold? Det fremkommer saaledes: han, der fra Høiheden vil drage Alle til sig, han drager et Menneske saaledes til sig, at dette Menneske bliver og vedbliver at være Christen; men denne Christen er her i Verden, og derfor er det hans Høihed, hans som drager, der gjengives i denne Christens Fornedrelse.











V.
V





Herre Jesus Christus, vistnok er det fra Høiheden Du drager et Menneske til Dig, og det er til Seier Du kalder ham, men dette vil jo sige, Du kalder ham til Strid og forjætter ham Seier i den Strid, til hvilken Du fra Høiheden kalder ham, Du store Seierherre. Saa bevare Du da vore Sjele som fra al anden Vildfarelse saa ogsaa fra denne, at vi indbilde os at være Medlemmer af en allerede her i Verden triumpherende Kirke. Dit Rige var jo ikke og er jo ikke af denne Verden, her i Verden ikke Din Kirkes Sted, kun Plads for den, hvis den vil stride og ved at stride skaffe sig Plads for at være til. Men vil den stride, da skal den heller aldrig fortrænges af Verden, det vil Du indestaae for; indbilder den sig derimod at skulle triumphere her i Verden, ak, da har den jo selv forskyldt, at Du unddrog den Din Bistand, da er den gaaet under, da har den forvexlet sig selv med Verden. Saa være Du da med Din stridende Kirke, at det aldrig maatte skee, at den – og det er jo den eneste Maade paa hvilken det kunde skee – udslettedes af Jorden ved at blive en triumpherende.





Joh. XII, 32: Og jeg, naar jeg bliver ophøiet fra Jorden, vil jeg drage Alle til mig
.




»Ja, dette er let at forstaae; han har seiret, vi have blot at slutte os til ham for at dele Seieren med ham; kun ingen Sinkerier og Spidsfindigheder, saa er Sagen ganske simpel.« Ganske saaledes vilde vel neppe Nogen udtrykke sig i Ord, men maaskee var der dog baade Den og Den, som i sit stille Sind tænkte omtrent saaledes. Og hvad have vi saa fra vor Side at sige?
Man kunde gjøre opmærksom paa, at det, selv om intet Andet var til Hinder, ikke saa let lader sig gjøre, fordi Christi Liv i een Forstand staaer udenfor det ligefremme Forhold til hver Enkelt i Slægten, at han, som Gud-Mennesket, skjøndt sandt Menneske, dog er saaledes ueensartet med det enkelte Menneske, at det ikke saa ganske ligefrem lader sig gjøre uden videre, i en Slags fræk Nærgaaenhed, saadan at ville gaae paa Parti med ham. Man kunde gjøre opmærksom paa, at denne Christi (Gud-Menneskets) Ueensartethed med alle enkelte Mennesker ogsaa er udtrykt ved Læren om hans Gjenkomst. Thi det er ikke med ham som med et andet Menneske, der engang har levet, vundet maaskee en eller anden stor Seier, hvis Følger vi uden videre tilegne os, medens der Intet høres fra ham, endnu mindre, at han kunde komme igjen for at gjøre Regnskabet op med os, for, ved at fordre Sit eller sig selv igjen af os, at dømme os. Anderledes med Christus. Han levede her paa Jorden, dette hans Liv er Forbilledet. Derpaa indgaaer han til Høiheden, og saa siger han ligesom til Slægten: begynder nu I – og hvad er det de skulle begynde paa? paa at leve i Overeensstemmelse med Forbilledet – men, tilføier han, engang ved Tidens Ende kommer jeg igjen. Denne Form af Tilværelse gjør altsaa, om jeg saa tør sige, hele Kirkens Tilværelse her paa Jorden til en Parenthes eller et Parenthetisk i Christi Liv; med Christi Opfart til Høiheden begynder Parenthesens Indhold, og med hans Gjenkomst sluttes den. Det løber altsaa ikke her ud i Eet, som ellers i det  historiske Forhold mellem en Enkelt og de Andre, der uden videre tage sig hans Seier til Indtægt; thi hverken er en saadan Enkelt Forbilledet, ei heller er en saadan Enkelt Den der vil komme igjen. Kun Christus er Den, der kan gjøre sit Liv til Prøven for alle Mennesker. Idet han farer op til Himlen, saa begynder Examens Tiden; den har nu varet i 1800 Aar, skal maaskee vare i 18000. Men (og dette hører just med til at det Mellemliggende er Examen) han kommer igjen. Og naar dette er saaledes, saa er al ligefrem Tilslutning til ham for uden videre at tage sig hans Seier til Indtægt umuligere end i Forhold til noget andet Menneske.
Dog dette ville vi her ikke videre opholde os ved, vi ville heller gjøre en anden Betragtning gjældende: er »Sandhed« noget Saadant, at i Forhold til denne det lader sig tænke, at En uden videre kan tilegne sig den ved Hjælp af en Anden? Uden videre, det er, uden selv at ville paa en lignende Maade udvikles, forsøges, kæmpe, lide som Den, der for ham erhvervede Sandheden? er det ikke lige saa umuligt som at sove eller drømme sig til Sandheden, lige saa umuligt uden videre at tilegne sig den, hvor lysvaagen man end er, eller er man lysvaagen, er dette ikke blot en Indbildning, naar man ikke forstaaer eller ikke vil forstaae, at der i Forhold til Sandheden ingen Forkortelse gives, som udelader det at erhverve, og i Forhold til det at erhverve fra Slægt til Slægt ingen væsentlig Forkortning, saa enhver Slægt og Enhver i Slægten væsentligen maa begynde forfra?
Thi hvad er Sandhed, og i hvilken Forstand var Christus Sandheden? Det første Spørgsmaal gjorde som bekjendt Pilatus, et andet Spørgsmaal er, om han egentligen brød sig om at faae dette Spørgsmaal besvaret; i ethvert Tilfælde var hans Spørgsmaal i een Forstand saa aldeles paa rette Sted, og i en anden Forstand saa ganske paa urette Sted, som det var muligt. Pilatus gjør Christus dette Spørgsmaal, hvad er Sandhed; men Christus var jo Sandheden, altsaa er Spørgsmaalet ganske paa sit rette Sted. Ja; og dog i en anden Forstand nei. At Pilatus kan falde paa i det Øieblik at  spørge Christus saaledes, beviser netop, at han aldeles intet Øie har for Sandheden. Christi Liv var nemlig Sandheden; og derfor siger Christus selv (idet han nærmere forklarer det Ord: mit Rige er ikke af denne Verden; var mit Rige af denne Verden, havde vel mine Tjenere stridt derfor, at jeg ikke var blevet overantvordet til Jøderne): jeg er dertil fød og dertil kommet til Verden, at jeg skal vidne om Sandhed. Christi Liv paa Jorden, hvert Øieblik i dette Liv var Sandheden; hvori ligger nu Grund-Forvirringen i Pilati Spørgsmaal? Den ligger i, at han kan falde paa saaledes at spørge Christus; thi idet han spørger Christus saaledes, angiver han jo sig selv, gjør han det aabenbart om sig selv, at Christi Liv har ikke forklaret ham hvad Sandhed er – men hvor skulde Christus saa med Ord kunne oplyse Pilatus derom, naar det som er Sandheden, Christi Liv, ikke har aabnet Pilati Øine for hvad Sandhed er! Det seer ud, som var Pilatus videbegjerlig, lærvillig, men sandeligen hans Spørgsmaal er saa taabeligt som muligt, ikke det at han spørger: hvad er Sandhed, men at han spørger Christus derom, hvis Liv just er Sandheden, og altsaa i ethvert Øieblik ved sit Liv mægtigere bevisende hvad Sandhed er, end alle de skarpsindigste Tænkeres vidtløftigste Foredrag. Ethvert andet Menneske, en Tænker, en Lærer i Videnskaben o. s. v.og saa videre, ja ganske ligegyldigt ethvert andet Menneske, en Tjenestekarl, et Postbud o. s. v.og saa videre – at spørge ham: hvad er Sandhed, det er der dog en Slags Mening i; men at spørge Christus, som staaer lyslevende for En, at spørge Christus derom, er saa fuldstændig en Forvirring som mulig. Skulde Christus svare paa dette Spørgsmaal, maatte han et Øieblik, usandt, lade som var han ikke Sandheden. Intet Menneske, Christus undtagen, er Sandheden; i Forhold til ethvert andet Menneske er Sandheden noget uendelig Høiere end hans Væren, og derfor falder det naturligt at spørge: hvad er Sandhed, og at svare paa dette Spørgsmaal. Af den Mening er aabenbart Pilatus i Forhold til Christus, at Christus ogsaa er saadan et Menneske som Andre, og derfor gjør han ham først ved sit Spørgsmaal, usandt, til hvad det nu saadan  kan være, en Slags Tænker, og spørger ham, vel nærmest i Egenskab af den høifornemme Mand, der i Grunden overseer Tænkning som Noget der intetsteds har hjemme, men finder et Behag i med fornem Nedladenhed samt for Snurrighedens Skyld at indlade sig et Øieblik med det Menneske – saaledes spørger Pilatus Christus: hvad er Sandhed. Og Christus er Sandheden! Stakkels Pilatus; det er jo opbevaret det ynkende Ord af Dig om ham, den Korsfæstede »see, hvilket Menneske«; men betræffende dette Dit Spørgsmaal, da er der vel Grund til om Dig at sige: see, hvilken Daare; thi dette Dit Spørgsmaal er, om Du end ikke kunde forstaae det saaledes, ubetinget det taabeligste og meest forvirrende Spørgsmaal, der er gjort i Verden. Spørgsmaalet er lige saa taabeligt, netop lige saa taabeligt, som hvis En vilde spørge en Mand, han stod og talte med: maa jeg spørge Dem, er De til – thi Christus er Sandheden. Og hvad skulde hiin Mand vel svare; kan En ved at staae og tale med mig ikke blive forvisset om, at jeg er til, saa kan min Forsikkring Intet hjælpe, thi den er jo noget langt ringere end min Tilværelse. Og saaledes ogsaa med Christus i Forhold til Pilatus. Christus er Sandheden; »kan mit Liv« maatte han sige »ikke aabne Dine Øine for hvad Sandhed er, saa er det af Alle mig umuligst at sige Dig det. Deri er min Forskjel fra alle andre Mennesker; det er vistnok aldrig ganske sandt hvad noget andet Menneske forklarer til Svar paa det Spørgsmaal, hvad er Sandhed; men jeg er det eneste Menneske, som ikke kan svare paa dette Spørgsmaal, thi jeg er Sandhed.«
Altsaa i den Forstand er Christus Sandheden, at det at være Sandheden er den eneste sande Forklaring af hvad Sandhed er. Man kan derfor spørge en Apostel, man kan spørge en Christen, hvad er Sandhed, og saa viser Apostelen og denne Christen til Svar paa Spørgsmaalet hen paa Christus og siger: see paa ham, lær af ham, han var Sandheden. Dette vil sige, Sandheden i den Forstand, hvori Christus er Sandheden, er ikke en Sum af Sætninger, ikke en Begrebsbestemmelse o. D.og Deslige, men et Liv. Sandhedens Væren er ikke den  ligefremme Fordoblelse af Væren i Forhold til Tænken, hvilket blot giver tænkt Væren, blot sikkrer det at tænke mod at være Hjernespind, som ikke er, betryggende det at tænke Gyldighed, at det Tænkte er, ɔ:det vil sige har Gyldighed. Nei, Sandhedens Væren er den Fordoblelse i Dig, i mig, i ham, at Dit, at mit, at hans Liv, tilnærmelsesviis i Stræben derefter, udtrykker Sandheden, at Dit, at mit, at hans Liv, tilnærmelsesviis i Stræben derefter, er Sandhedens Væren, som Sandheden var i Christo, et Liv, thi han var Sandheden.
Og derfor er, christelig forstaaet, Sandheden naturligviis ikke det, at vide Sandheden, men at være Sandheden. Til Trods for hele den nyeste Philosophi er der en uendelig Forskjel paa dette, hvilket bedst sees af Christi Forhold til Pilatus; thi Christus kunde ikke, kunde kun usandt svare paa det Spørgsmaal, hvad er Sandhed, just fordi han ikke var Den, der vidste hvad Sandhed er, men var Sandheden. Ikke som vidste han ikke, hvad Sandhed er; men naar man er Sandheden, og naar Fordringen er at være Sandhed, er det at vide Sandheden en Usandhed. Thi det at vide Sandheden er Noget, som ganske af sig selv følger med det at være Sandheden, ikke omvendt; og just derfor bliver det Usandhed, naar det at vide Sandheden skilles fra det at være Sandheden, eller naar det at vide Sandheden gjøres til Eet med det at være den, da det forholder sig omvendt: det at være Sandheden er Eet med det at vide Sandheden, og Christus havde aldrig vidst Sandheden, dersom han ikke havde været den; og intet Menneske veed mere af Sandheden end hvad han er af Sandheden. Ja vide Sandheden kan man egentligen ikke; thi veed man Sandheden, maa man jo vide, at Sandheden er at være Sandheden, og saa veed man jo i sin Viden af Sandheden, at det at vide Sandheden er en Usandhed. Vil man sige, at man ved at vide Sandheden er Sandheden, saa siger man det jo selv, at Sandheden er at være Sandheden, idet man siger, at vide Sandheden er at være Sandheden, da man i andet Fald maatte sige: Sandheden er at vide Sandheden, ellers kommer Spørgsmaalet om Sandhed kun igjen, saa Spørgsmaalet  ikke er besvaret, men kun den afgjørende Besvarelse udsat, idet man jo igjen maa kunne vide, om man er Sandheden eller ikke. Det vil sige: Viden forholder sig til Sandheden, men saa længe er jeg usandt udenfor mig selv; i mig, det er, naar jeg sandt er i mig (ikke usandt udenfor mig selv), er Sandheden, hvis den er der, en Væren, et Liv. Derfor hedder det: »det er det evige Liv at kjende den eneste sande Gud, og Den, hvem han udsendte«, Sandheden. Det vil sige, kun da kjender jeg i Sandhed Sandheden, naar den bliver et Liv i mig. Derfor sammenligner Christus Sandheden med Spise, og det at tilegne sig den med det at spise; thi ligesom, legemligt, Spisen ved at tilegnes (assimileres) bliver det Livet Opholdende, saaledes er ogsaa, aandeligt, Sandheden baade det Livet Givende og det Livet Opholdende, er Livet. Og derfor seer man, hvilken uhyre Vildfarelse det er, noget nær den størst mulige, at docere Christendom; og hvor forandret Christendommen er blevet ved denne idelige Doceren, seer man deraf, at nu alle Udtryk ere dannede i Retning af, at Sandheden er Erkjendelse, Viden (man taler nu bestandigt om at begribe, speculere, betragte o. s. v.og saa videre), hvorimod i den oprindelige Christendom alle Udtryk ere dannede i Retning af, at Sandheden er en Væren.
Der er Forskjel paa Sandhed og paa Sandheder; og denne Forskjel er især kjendelig paa Bestemmelsen: at være, eller den er kjendelig paa, at der gjøres Adskillelse mellem »Vei« og endelig Afgjørelse, hvad der naaes ved Enden, »Resultat«. I Forhold til den Sandhed, hvor der er Forskjel mellem Vei og hvad der naaes ved at gaae eller ved at være gaaet ad Veien, der kan for Efterfølgeren indtræde en Forandring i Sammenligning med Forgængeren, han kan komme til at begynde paa et andet Sted end denne, slippe langt lettere til det, kort Forandringen, der foregaaer, bestaaer i at Veien forkortes, ja i enkelte Tilfælde i den Grad forkortes, at den ligesom rcentreent falder bort. Men naar Sandheden er Veien, er det at være Sandheden, et Liv – og saaledes siger jo Christus om sig selv: jeg er Sandheden og Veien og Livet –  saa er i Forholdet mellem Forgænger og Efterfølger ingen væsentlig Forandring tænkelig. Forandringen bestod jo i, at Veien forkortedes, hvilket var muligt, fordi Veien ikke var væsentligen eenstydig med Sandheden. Men naar Sandheden selv er Veien, saa kan Veien jo ikke forkortes eller falde bort, uden at Sandheden forvanskes eller falder bort.
Dette er ikke vanskeligere at forstaae, end at Enhver, der blot vil give sig lidt Tid, let vil kunne forstaae det. Det kan ogsaa blive tydeligere ved at oplyses i nogle Exempler; og det er af Vigtighed, at det bliver tydeligt, denne Forskjel paa Sandhed og Sandhed, thi hvad der aldeles har forvirret Christendommen, og hvad der for en stor Deel har givet Anledning til den Indbildning med en triumpherende Kirke, er dette, at man har betragtet Christendommen som Sandhed i Betydning af Resultat, istedetfor at den er Sandhed i Betydning af »Veien«. – Her nogle Exempler. En opfinder Noget f. Ex.for Exempel Krudtet. Han, Opfinderen, har maaskee anvendt mange, mange Aar af sit Liv paa at gruble og udtænke; Mange før ham have maaskee anvendt lang Tid paa lignende Maade, men forgjeves: nu lykkes det ham, nu er Krudtet opfundet. I samme Øieblik falder Veien saa godt som ganske bort, i den Grad forkortes den. Hvad han har brugt 20 Aar til, det kan nu en Anden ved Hjælp af hans Forskrift om, hvorledes man bærer sig ad dermed, lære i en halv Time. De 20 Aar staae i et aldeles tilfældigt Forhold til Opfindelsen; man kan egentligen ikke sige, at han har brugt de 20 Aar til at opfinde Krudtet, nei Krudtet opfandt ogsaa han egentligen i en Halvtime; man maa meget mere sige, i de 20 Aar opfandt han ikke Krudtet, de have i en vis Forstand intet Værd, da de medgik ikke til at opfinde men til forgjeves Forsøg paa at opfinde Krudt, altsaa til ikke at opfinde Krudtet. Om En vidnefast kunde bevise, at han i 30 samfulde Aar Dag og Nat har arbeidet for at opfinde Krudtet, men ikke opfundet det: »Veien« har aldeles ingen Betydning i sig selv; om han, der opfandt det, opfandt det en Aftenstund, da han gik beruset hjem fra Selskab, ved at snuble over et Rendesteensbræt: Veien er det aldeles Ligegyldige, Opfinderen vil kun i saa Fald staae aldeles paa lige Linie med den Hund, der opdagede Purpuret, men hans Opfindelse vilde have lige meget Værd for Slægten, der, hvis Opfindelsen var en anden, maaskee vilde kalde ham Slægtens Velgjører, men ikke dens Lærer; thi det at være Lærer, især Slægtens, »Menneskehedens Lærer«  svarer til, at Sandheden er »Veien«. – En arbeider sig møisommeligt ind i et dunkelt Afsnit af Historien; ingen Forsker har hidtil formaaet at skaffe Lys over det: endeligen lykkes det ham, efter at han har brugt 20 Aar, at bringe den historiske Sandhed for Dagen og gjøre den aldeles uomtvistelig. Dette Udbytte kommer Efterfølgeren til Gode; Veien forkortes meget betydeligt, Efterfølgeren behøver maaskee neppe 3 Maaneder for ganske at have sat sig ind i dette hiint dunkle Afsnits sande Sammenhæng. – En opdyrker et Sprog, som Ingen hidtil har kjendt. Han gjør uhyre Anstrengelser et heelt Liv igjennem, men efterlader ogsaa som Udbytte af sit Liv og sin Stræben store Hjælpemidler, ved Brugen af hvilke Efterfølgeren maaskee i Løbet af 2 Aar kommer lige saa vidt som han i 20 Aar. Her forkortes Veien betydeligt for Efterfølgeren; Discipelen er (til Trods for at han sammenlignelsesviis maaskee kun er en Stymper i Sammenligning med Mesteren) bestandigt over Mesteren, ved Mesterens Forarbeide istand til at begynde paa et andet Sted og at naae videre end han. Og saaledes forholder det sig mere eller mindre overalt, hvor Sandhed er Viden.
Men anderledes, hvor Sandheden er en Væren, er »Veien«. Her kan umuligt i Forholdet mellem Forgænger og Efterfølger, her kan umuligt fra Slægt til Slægt, om saa Verden bestod i 18000 Aar, nogen væsentlig Forkortelse finde Sted, da Sandheden ikke er forskjellig fra Veien, men just Veien. Christus var Sandheden, var Veien, eller var Veien i den Forstand, at Sandheden er Veien. At Han har tilbagelagt »Veien«, forandrer jo aldeles Intet i Forholdet for Efterfølgeren, der, hvis han er af Sandheden, og vil være af Sandheden, kun kan det ved at gaae ad »Veien«; at der til en given Tid har levet  tredive Slægter, som have tilbagelagt Veien, forandrer aldeles Intet i Forholdet for den næste Slægt, eller for hver Enkelt i denne, der maa begynde aldeles paa samme Sted, forfra, ved Veiens Begyndelse, for saa at tilbagelægge den. Der bliver saaledes aldeles ingen Anledning eller Leilighed til at triumphere; thi kun Den kunde triumphere, der har tilbagelagt Veien, men han er ikke mere i denne Verden, han er indgaaet i Høiheden, som Christus jo ogsaa var Veien, da han foer til Himmels. Vil derimod en Senere tage Anledning til at triumphere deraf, at en Tidligere har tilbagelagt Veien, da er dette jo lige saa taabeligt, som hvis en Student vilde triumphere i Anledning af, at en anden Student havde taget sin Examen.
Naar man vil fastholde dette, hvad der jo er Christi eget Udsagn, at Sandheden er Veien, vil man tydeligere og tydeligere indsee, at en triumpherende Kirke i denne Verden er en Indbildning, at der i denne Verden kun i Sandhed kan være Tale om en stridende Kirke. Men den stridende Kirke forholder sig til, føler sig dragen til Christus i Ringheden; den triumpherende Kirke har taget Christi Kirke forfængelig. At gjøre dette tydeligt er denne Udviklings Opgave, og maa det blot erindres, at der ved en triumpherende Kirke bestandigt forstaaes en Kirke, som her i denne Verden vil være den triumpherende; thi en triumpherende Kirke i Evigheden er jo aldeles i sin Orden, svarende til Christi Optagelse i Høiheden.
Hvorledes er man overhovedet kommet paa den Indbildning med en triumpherende Kirke, og hvad forstaaes ved en triumpherende Kirke?
I det Foregaaende er allerede bemærket, at hvad der især har bidraget til Vildfarelsen med en triumpherende Kirke, er, at man har opfattet Christendommen som den Sandhed, hvor der er Forskjel paa Resultat og Vei, eller opfattet Christendommens Sandhed som et Resultat, hvad man maaskee paa Dansk kunde kalde det Tiloversblivende, et Udbytte, thi i Forhold til Sandheden som Veien er dette just hvad Eftertrykket ligger paa, at der intet Tiloversblivende, intet Udbytte er for  Efterfølgeren fra Forgængeren, intet Resultat. Var Christendommen nemlig i denne Forstand Sandheden, saa var det aldeles i sin Orden med Triumphen. Med Rette forholder saaledes Slægten sig triumpherende med Hensyn til Krudtets og Bogtrykkerkunstens Opfindelse o. s. v.og saa videre, med Hensyn til de mange Erobringer, der ere gjorte indenfor Videnskabens og Kunstens Omraade o. s. v.og saa videre, thi her er Sandheden et Resultat, her lægges Eftertrykket ikke paa »Veien« og »hver Enkelt«, der, ansvarlig for Gud, har at afgjøre med sig selv, om han vil gaae ad Veien eller ikke, ligegyldigt, aldeles ligegyldigt om Ingen eller om Alle gaae ad samme Vei, ligegyldigt, aldeles ligegyldigt om Ingen, eller om utallige Millioner have gaaet ad samme Vei, nei, her lægges Eftertrykket paa Sandheden, »Udbyttet«, og paa Slægten, Menneskesamfundet, Compagniet, »Fælledsskabet«, der uden videre overtager Sandheden, og det er tilfældigviis, at en Enkelt har opdaget den, opfundet den, udgrundet den o. s. v.og saa videre Havde Christus saaledes været f. Ex.for Exempel en Sandheds Lærer, en Tænker, der havde gjort en Opdagelse, eller udgrundet hvad der maaskee havde kostet ham ubeskriveligt Hovedbrud, men hvad ogsaa saa (fordi »Veien« kun stod i et tilfældigt Forhold til Sandheden) kunde blive et Resultat: saa var det aldeles i sin Orden, at Slægten, som fulgte efter, uden videre forholdt sig triumpherende dertil. Efterfølgerne, der vare fritagne for al dette uhyre Hovedbrud, disse mange, mange Aars Anstrengelse, kunde i det Høieste føle sig forpligtede til taknemligt at mindes ham, som havde holdt det ud, men forøvrigt var der intet Andet at gjøre end at triumphere. At dette er en Vildfarelse, er allerede viist, her tilføies blot, at derfor er Christi Lære uendelig ophøiet over alle Tidens og Tidernes Opfindelser, en Evighed ældre og en Evighed høiere end alle Systemer, ogsaa end det allernyeste, ogsaa end det, som om titusind Aar er det allernyeste; thi hans Lære er Sandheden, men i den Forstand at Sandheden er Veien, og han er og bliver som Gud-Mennesket selv Veien, hvad intet Menneske, hvor ivrigt han end  bekjender, at Sandheden er Veien, uden Gudsbespottelse turde udsige om sig.
Men der er foruden den Vildfarelse, der, ved at opfatte Sandheden som Resultat, saa forvirret som det er muligt, har forfeilet Christendommen, tillige en anden Vildfarelse, der har bidraget til at frembringe den Indbildning med en triumpherende Kirke. Denne Vildfarelse er det Skin, som i Tidernes Løb er opkommet, at vi saadan Alle ere Christne. Thi er dette givet, synes det en Umulighed med en stridende Kirke. Overalt hvor der synes at være, hvor man antager, at der er en bestaaende Christenhed, er der et Forsøg paa at danne en triumpherende Kirke, selv om man ikke bruger dette Ord; thi den stridende Kirke er i Vorden, en bestaaende Christenhed er, vorder ikke.
Endeligen hænger denne Indbildning: en triumpherende Kirke sammen med den menneskelige Utaalmodighed, der vil forudgribe det Senere; og som man jo nu næsten almindeligt seer Barndoms- eller Ynglings-Alderen at ville forudoptage hele Livet, saa der Intet bliver til Manddom og Alderdom: saaledes har Slægten med en lignende Utaalmodighed, Slægten eller Christenheden villet forudoptage Evigheden, og (istedetfor hvad der er Guds Opfindelse og Tanke med hele Tilværelsen, at Timeligheden, dette Liv er Stridens, Prøvens Tid, Evigheden Seierens) anbringe Triumphen indenfor Timeligheden, hvilket er at afskaffe Christendommen. Det var nemlig ikke sagt i særlig Forstand om Forholdet til hine Tider, hvad Christus sagde: mit Rige er ikke af denne Verden, det er et evigt gyldigt, altsaa til enhver Tid lige gyldigt Udsagn om Forholdet mellem Christi Rige og denne Verden; saasnart Christi Rige slutter Forlig med denne Verden, og bliver et Rige af denne Verden, er Christendommen afskaffet. Naar Christendommen derimod er i Sandhed, er den vel et Rige i denne Verden, men ikke af denne Verden, det er, den er stridende.
Hvad forstaaes da ved en triumpherende Kirke? Derved forstaaes en Kirke, som antager, at Stridens Tid er forbi, at Kirken, skjøndt den dog endnu er i denne Verden, Intet mere  har at stride om eller for. Men saa er jo Kirken og denne Verden blevet eenstydigt; og dette er just ogsaa Tilfældet ikke blot med Alt hvad der har kaldet sig den triumpherende Kirke, men med hvad der kaldes en bestaaende Christenhed. Thi Christi Kirke kan i denne Verden i Sandhed kun bestaae ved at stride, det er, hvert Øieblik kæmpe for at bestaae. Er den den bestaaende Kirke, saa ligger deri, at den har seiret. Den stridende Kirke bestaaer ved at stride, men den Kirke, der kaldes en bestaaende, maa jo være den der bestaaer efter at have seiret.
Og denne triumpherende Kirke eller den bestaaende Christenhed ligner ikke mere den stridende Kirke end Fiirkanten ligner Cirklen. Det vilde, hvis vi tænkte os en Christen fra hine Tider, da Kirken i Sandhed var stridende, det vilde være ham aldeles umuligt at gjenkjende Christendommen i denne Forvanskning. Han vilde høre det Christelige foredraget, og høre at det var ganske sandt hvad der sagdes, men han vilde til sin dybeste Forundring see, at Tilværelses-Forholdene for det at være Christen vare blevne lige det Modsatte af hvad de i hans Tid vare, saa det nu at være Christen ikke lignede det i hans Tid at være Christen mere end det at gaae paa Benene ligner det at gaae paa Hovedet.
I den stridende Kirke at være Christen vil sige, at udtrykke det at være Christen indenfor en Omgivelse, som er Modsætningen til det at være Christen. I en triumpherende, en bestaaende Christenhed at være Christen vil sige at udtrykke det at være Christen indenfor en Omgivelse, som er eenstydig, eensartet med det at være Christen. Er jeg i første Tilfælde den sande Christen, saa vil selvfølgeligt (da Skuepladsen jo er Modsætningen) dette være omvendt kjendeligt paa, hvad Modstand jeg lider; og i samme Grad som det at jeg er Christen har mere Sandhed, i samme Grad vilde dette være til at kjende paa, at Modstanden er større. I det andet Tilfælde vil det at være Christen selvfølgeligt (thi Skuepladsen er jo Eensartetheden) ligefrem være kjendeligt paa den Gunst, Ære, Anseelse, jeg vinder i denne Verden – dog hvad siger  jeg i denne Verden, denne Verden er jo Christenheden, altsaa det vil ligefrem være kjendeligt paa den Gunst, Ære, Anseelse, jeg vinder i Christenheden. I samme Grad som det at jeg er Christen har mere Sandhed, i samme Grad vil ogsaa dette være til at kjende paa den ganske overordentlige Anseelse, jeg nyder i denne Verden – dog hvad er det jeg siger, denne Verden er jo Christenheden, altsaa, det vil være til at kjende paa den overordentlige Anseelse, jeg nyder i Christenheden. Dette er en aldeles uundgaaelig Følge, naar Antagelsen er: en triumpherende Kirke. Der hvor, hvis jeg levede i en stridende Kirke, just Lidelsen vilde komme, der kommer nu Belønningen; der hvor, hvis jeg levede i en stridende Kirke, Forhaanelse, Spot vilde ramme mig, der vinker nu Ære og Anseelse; der hvor Døden vilde være uundgaaelig, der feirer jeg nu den høieste Triumph. Thi da det jo, ifølge Antagelsen, er lutter Christne jeg lever iblandt, saa maa disse jo strax kjende mit ægte christelige Sindelag, og altsaa, istedetfor at gjøre mig Modstand, ile mig imøde med Hæder og Udmærkelse. Ja, hvis man tænkte sig et Medlem af den christne Kirke fra den Tid, da den var stridende, blive Vidne til dette: han maatte vel næsten et Øieblik komme til at lee, at hvad der i hans Tid var frygtelig Alvor, at det var blevet en yndig Leeg. Der staaer Christendommen med sine Fordringer til Selvfornægtelse: fornægt Dig selv – og liid saa fordi Du fornægter Dig selv. Dette var Christendom. Men nu hvor ganske anderledes. Tænkte jeg mig en Yngling, der med elskelig Troskyldighed besluttede at indrette sit Liv efter den hellige Skrift: hvor forundret vilde han ikke blive, ja mon han vilde lade være at lee af sig selv og hele Tilværelsen; thi just i det Øieblik han efter Christendommens Anviisning havde forberedt sig paa at lide, hvad skeer – han kommer til Ære og Anseelse; han sætter sig sammen for at holde Modstanden ud, han vover Skridtet – Tankestreg, og han bliver hilset med Acclamation; han forbereder sig paa i det mindste iisnende Spot og Kulde, og han modtages med næsten blødagtig Beundrings varme Omslag. Ynglingen havde nemlig glemt (hvad der jo  heller intet staaer om i Bibelen), at det var i Christenheden han levede, i Christenheden, hvor Alle ere Christne, i den triumpherende Kirke, hvor der ikke strides mere, men hvor det at være den sande Christen med Udmærkelse belønnes.
Dette er Forholdet i den triumpherende Kirke, hvor det betaler sig overordentlig at være Christen, og det Eneste, der ikke betaler sig, er ikke at være Christen. For saavidt derimod den saakaldte bestaaende Christenhed ikke kalder sig selv den triumpherende Kirke, forsmaaer den maaskee denne Udvorteshed, men frembringer samme Forvirring ved Hjælp af den skjulte Inderlighed; thi den bestaaende Christenhed, hvor Alle ere Christne men i skjult Inderlighed, ligner igjen lige saa lidet den stridende Kirke som Dødens Stilhed ligner Lidenskabens Høirøstethed.
Kun Indbildningen med en triumpherende Kirke lykkedes det dog egentligen at gjennemføre den Tanke, at en vis Stand var de egentlige Christne; denne Stands Opgave, Forretning var det at være Christen, og her gjaldt det saa, det Ligefremme, at jo sandere Christen En var, desto mere steeg han i Ære og Anseelse. Den øvrige Verden afgav egentligen Tilskuerne, Choret, men altsaa ikke nogen Modsætning til det at være Christen, tvertimod en Beundringens Omgivelse i Forhold til hiin Stand, der repræsenterede det at være Christen. Men da denne Stands-Forskjel forsvandt, forsvandt ogsaa den triumpherende Kirke. Den ligefremme Kjendelighed (Graden af det at være den sande Christen svarende ligefrem til den Ære og Anseelse, man nyder) stødte, derved at nu Alle skulde spille med, paa en egen Vanskelighed, som gjorde den umulig. Den Geistlige havde væsentligen intet Andet at gjøre end at udtrykke det at være Christen; og saa længe Mængden af Christne egentligen nøiedes med at anskue sig selv i den dem fremstillende Stand, gik det an med den triumpherende Kirke. Men anderledes da denne Stands-Forskjel ikke længere tilfredsstillede Mængden af Christne. Mængden af Christne have tillige, ja udvortes seet hovedsageligen, Andet at tage Vare paa i Verden  end paa (i den triumpherende Kirkes Forstand) at udtrykke det at være Christen: hvorledes kunde nu den ligefremme Kjendelighed paa det at være Christen udtrykkes i hvad der er ueensartet med det at være Christen, men dog ikke fjendtligt derimod, kun ligegyldigt derved? Ja, det var en Umulighed. I den stridende Kirke er den ligefremme Kjendelighed umulig, fordi det at være Christen udtrykkes indenfor Modsætningen til det at være Christen. Nu derimod blev den ligefremme Kjendelighed umulig, fordi det at være Christen skulde udtrykkes indenfor hvad der er det Ligegyldige i Forhold til det at være Christen. Man forstaae mig ret. En Borgermand f. Ex.for Exempel er Christen. Lad os antage, at denne Borgermand er f. Ex.for Exempel Skoemager; det er hans Næringsvei, den meste Deel af Dagen er han naturligviis beskjeftiget med Udøvelsen af sin Haandtering. Skulde nu her den ligefremme Kjendelighed i Forhold til det at være Christen være mulig, saa maatte altsaa den blandt Skomagerne, der var den sandeste Christen, eller det at han var den sandeste Christen, være kjendeligt paa, at han havde meest at bestille, holdt fleest Svende, at maaskee Kongen, Dronningen, samt det hele kongelige Arvehuus lod sye hos ham, eller dog Geistligheden. At dette ikke lod sig gjennemføre, blev naturligviis i Tidernes Løb mere og mere indlysende. Den ligefremme Kjendelighed i Forhold til det at være Christen var stødt paa en anden Art af Modstand end den, den stridende Kirke kjendte. Denne Modstand var ikke Modsætningen til det at være Christen, men det Ligegyldige. Denne »det Ligegyldiges Modstand« vender ikke Forholdet omvendt til den omvendte Kjendelighed, som i den stridende Kirke, men gjør dog den ligefremme Kjendelighed umulig.
Saa indtraadte der i Christenheden en fuldkommen Forandring af Skuepladsen i Forhold til det at være Christen. Man slap Indbildningen med en triumpherende Kirke; man lod hele Udvortesheden bestaae, og, i Forhold til den, det mod det at være Christen Ligegyldiges Lov, at den bedste Skoemager var Den som syede bedst, den bedste Digter Den som digtede  bedst o. s. v.og saa videre o. s. v.og saa videre Saaledes slap man Udvortesheden, og forlagde nu det at være Christen til Inderligheden. Der gives og antages et almindeligt Qvit for os Alle, det er qvit, vi ere Alle Christne, aldeles i samme Forstand som det er givet, at vi Alle ere Mennesker, med hvilken Antagelse saa først Livets eller Virkelighedens Spil begynder, hvorfor det vilde være Taabelighed, ja Galskab, om En vilde gjøre det særligen gjældende, at han er Menneske, da det jo er at ville bringe en Forudsætning til Bevidsthed, som een Gang for alle, og af Alle antaget, ligger til Grund for Alt.
Her har vi Begrebet af den bestaaende Christenhed. I den bestaaende Christenhed ere vi alle sande Christne, men det er i skjult Inderlighed. Den udvortes Verden har slet Intet at gjøre med det at jeg er Christen, min Væren-Christen er ikke maalbar derfor. Er jeg Vertshuusholder, saa forlanger jeg slet ikke, at det, at jeg er en sand Christen, skal være kjendeligt paa, at jeg har bedst Søgning; nei, om jeg som Vertshuusholder skal have bedst Søgning, beroer paa, hvorvidt jeg veed at tilfredsstille et høistæret dannet Publikum og den sande Christen som jeg er, er Noget for sig selv, Noget for mig selv, Noget jeg er i skjult Inderlighed – aldeles som alle de Andre, ikke blot som alle de andre Vertshuusholdere, men bogstaveligen aldeles som ethvert andet Menneske i Christenheden; i den Grad er det sandt, at jeg er en Christen, at det med mig er aldeles lige saa sandt som med alle de Andre. Er jeg Præst, saa forlanger jeg slet ikke, at det, at jeg er den sande Christen, skal være kjendeligt paa, at jeg er den meest hørte og meest anseete Prædikant. Nei, det om jeg som Præst skal have meest Søgning, beroer kunstnerisk paa, hvilke Veltalenhedens Gaver jeg har, beroer paa, om jeg har Stemme, hvordan Præstekjolen klæder mig, hvorvidt jeg har studeret den nyeste Philosophi, saa jeg kan tilfredsstille Tidens Fordringer; den sande Christen som jeg er, eller det, at jeg er den sande Christen, er Noget for sig selv, Noget for mig selv, Noget jeg er i skjult Inderlighed – aldeles som alle de Andre; men at  jeg er sand Christen, det er vist nok, det er lige saa vist som at alle de Andre ere det.
Og hvorfor saa denne Skjulthed? hvorfor denne Skjulthed, som jeg saa omhyggelig vaager over at bevare? Ih, naturligviis, fordi jeg frygter for, at dersom man fik at vide, i hvilken Grad jeg er den sande Christen, saa skulde det lønnes mig med overordentlig Ære og Anseelse; og dertil er jeg for sand Christen, til at jeg vilde æres og ansees, fordi jeg er en sand Christen. See derfor holder jeg det gjemt i skjult Inderlighed; thi fik man det at vide, saa var det ikke til at undgaae, at jeg vilde blive overordentligt æret og anseet derfor, da det jo er den bestaaende Christenhed, i hvilken jeg lever, hvor vi Alle ere sande Christne – men i skjult Inderlighed.
Dersom en Christen fra hiin Tid, da Kirken var stridende, hensattes i den bestaaende Christenhed, han vilde falde i den dybeste Forundring. I den stridende Kirke var det at være Christen kjendeligt paa Modstanden, man leed. I den triumpherende var det kjendeligt paa den Ære og Anseelse, man nød. Men »den bestaaende Christenhed« har opfundet noget Nyt: man holder det skjult, at man er Christen – af Frygt for, at det vilde, uchristeligt, lønnes med Ære og Anseelse. I den stridende Kirke var det vel stundom Tilfældet, at En og Anden vilde holde det skjult, at han var Christen, af Frygt for den Modstand, der var forbundet med at være Christen; men i »den bestaaende Christenhed« er det af Frygt for at nyde Ære og Anseelse. Saa er dog »den bestaaende Christenhed« noget uendelig langt Høiere end den stridende Kirke, der neppe har havt Anelse om en saa ophøiet Fromhed! I den stridende Kirke var det Fromhed at bekjende Christendommen; i den bestaaende Christenhed er det just Fromhed at fortie det! O, uendelige Dyb af Fromhed, da det Hele saa uendelig let kunde være Skin! O, talløse Skare af Fromme, naar ethvert Lands samtlige Millioner ere saadanne Fromme – og det ere vi jo Alle! Drag af Din Sko, thi det Sted,  Du staaer paa, er helligt, naar Du staaer i Christenheden, hvor der er lutter sande Christne! Lad Gud beholde Evigheden, hvor han dog neppe Alt i Alt faaer saa mange sande Christne, som der i ethvert Øieblik er i den bestaaende Christenhed, hvor Alle ere Christne.
Tænkte man sig en Yngling opvoxe i den bestaaende Christenhed, men hidtil ubekjendt med de Virkelighedens Forhold, i hvilke han skal indtræde, i næsten klosterlig Fjernhed fra Livet opdragen ved den hellige Skrift: han vil opleve det høist Besynderlige, det i een Forstand Latterlige. Han er da vel oplært i Christendom – antaget, at man kan blive dette ved den hellige Skrift, og denne Antagelse maa man jo holde den stakkels Yngling til Gode –; det er ham sagt, at Fordringen er at bekjende Christum for Verden; han er vel underrettet – det vil da sige, for saavidt man kan blive det af den hellige Skrift, og denne Antagelse maa man jo holde Ynglingen til Gode –; han er underrettet om, hvad Følgen deraf vil blive: alt Dette vel overveiet, er Ynglingen besluttet at indrette sit Liv efter Forskriften. Men hvad skeer – han er kommet til at leve i den bestaaende Christenhed. Idet han gjør Mine til at ville vove Skridtet, træder en velvillig Mand, en Slags Sjelesørger, til ham, og »holder saadan Tale«: unge Ven, De er i en Vildfarelse, De er ikke opmærksom paa Stedet, hvor De er, at det er den bestaaende Christenhed, og der er sandeligen ikke Stedet til at bekjende Christum. Thi mellem os sagt – men det bliver mellem os, og er allerede en Svaghed, en Forglemmelse af mig at sige saa meget – vi ere Alle Christne, og den sande Christen er just Den, som holder det meest skjult. Dersom en Yngling, der i sin Barndom var oplært ved Eventyr, og altsaa fortrolig med Tanken om Uhyrer, som boe i Skovene, men som slaaes ihjel, dersom han nu, rustet til Kamp, med et uhyre Slagsværd ved sin Side og et lige saa uhyre Mod i Brystet, gik ud i Virkeligheden, kunde der ikke hænde ham noget Besynderligere, end hvad der i den bestaaende Christenhed hændte hiin Yngling. Om der nemlig  skulde møde ham et Uhyre endnu besynderligere end noget af dem, han havde hørt eller læst om, det vilde ikke være det Besynderlige, eller dog ikke forslaae Noget i Sammenligning med det Besynderlige, der hændte ham, at han aldeles Intet kunde faae Øie paa, som lignede et Uhyre. Saa kom der da en velvillig ældre Mand til ham og sagde: min unge Ven, De er i en Vildfarelse, De er ikke i Eventyrets Verden, men i den civiliserede og slebne Verden, hvor der ingen saadanne Uhyrer ere, hvor De lever mellem dannede og velopdragne Mennesker, og hvor desuden Politiet vaager over Sikkerheden, Geistligheden over Sædeligheden, og Gasbelysningen gjør Natten lige saa tryg som Dagen. Stik De derfor Sværdet i Balgen, og lær, hvad der nu, da Uhyrernes Tid længst er forbi, er Opgaven, at være et behageligt Menneske, aldeles som vi Andre; at De i ethvert andet Menneske maa gjenkjende Dem selv, og enhver Anden sig i Dem, indtil den størst mulige Skuffelse.
Den triumpherende Kirke ligner, som sagt blev, den stridende ikke mere end Fiirkanten ligner Cirklen, og »den bestaaende Christenhed« ligner den ligesaa lidet. Dog er kun den stridende Kirke Sandhed, den triumpherende Kirke og den bestaaende Christenhed en Indbildning.
»Men«, hører jeg En sige, »det er jo dog en Urimelighed og en Umulighed med en stridende Kirke nu; naar vi Alle ere Christne, hvad skulle vi saa strides om?« Kjere, hvis ikke om Andet, saa kunde vi jo dog, for at faae Noget at strides om, strides om dette: at vi Alle ere Christne, hvorledes det hænger sammen dermed. »Hvorledes, vil Du da formaste Dig til at være Hjertekjenderen, som dømmer Menneskenes Inderste; naar et Menneske selv siger, at han er Christen, saa tør Du dog vel ikke formaste Dig til at nægte det?« Seer Du, vi fik Noget at strides om; men, siger han det da? jeg troede, det i den bestaaende Christenhed var den skjulte Inderlighed, at vi skulle holde det skjult. »Ja, vist skal vi holde det skjult, just fordi det er givet, at Alle ere Christne.« Hvorledes er  det da givet, naar hver især holder det skjult, fordi det er givet, at Alle ere det?
Sagen er denne. Naar, Kredsen rundt, Enhver bestemmer sig at være Christen ligesom »de Andre«, saa bekjender, om man saa vil, egentligen Ingen Christum; derimod er det, hvis man saa vil, bekjendt om Enhver, at han saadan er Christen. Enhver er døbt som Barn, senere – ja, ogsaa noget nær som Barn (formodentligen for Alt i denne Henseende saa tidligt som muligt kan være i sin Orden og Rigtighed betræffende hvad der nu eengang som en Passeer-Seddel er nødvendigt, hvis man uden Øvrighedens Paatale skal komme gjennem Verden) confirmeret. Og Enhver, der som Barn er døbt, som Dreng eller Pige confirmeret, om ham er det vist, at han er Christen – ved at slaae op i Tabelværket kan man jo see det efter. Men at bekjende Christum kan han i sit senere Liv formeentligen ikke komme til, fordi han jo lever i den bestaaende Christenhed, hvor det jo er – jvfr. Tabelværket – om Alle bekjendt, at de ere Christne. Endog om Præsterne i »den bestaaende Christenhed« gjælder det, at de ikke saa meget »bekjende Christum« som »det er bekjendt om dem« som om Alle, at de ere Christne; vilde man sige, at de jo ved deres Prædiken bekjende Christum, da maatte dertil svares, at den Omstændighed, at det at prædike er deres Levebrød, samt at de gjøre hvad de gjøre som Embedsmænd, bevirker, at Eftertrykket dog ikke falder paa det personligt at bekjende Christum.
I skjult Inderlighed ere Alle Christne; hvo turde nægte det, Den der vilde paatage sig at nægte det, løber jo ganske rigtigt Fare for at ville spille Hjertekjenderen. Altsaa Ingen kan nægte det. Paa den Maade bliver det, at Enhver er Christen i skjult Inderlighed en Hemmelighedsfuldhed, der saa at sige næsten er lukket i Baglaas: om alle disse Tusinder og Tusinder virkelig ere Christne, det er umuligt at faae at vide, thi de ere det Alle, saa siges der, i skjult Inderlighed; og det gjælder ikke blot for Kirken, men for Enhver, at om det Skjulte dømmer man ikke, fordi man ikke kan dømme.
Men skulde det dog ikke være muligt at kunne bryde denne Hemmelighedsfuldhed, og faae gjort lidt aabenbart, uden at forskylde at blive Hjertekjenderen? Aa jo; hvorledes da? Derved, at En ganske simpelt for sit Vedkommende paatager sig at bekjende Christum midt i Christenheden. Han dømmer ikke en Eneste, langtfra; men der ville Mange blive aabenbare ved, hvorledes de dømme ham. Han paastaaer ikke at være en fuldkomnere Christen end de Andre, nei langtfra, han gjør tvertimod de Andre den Indrømmelse, at de vistnok ere fuldkomnere Christne end han, de som holde det skjult af religieus Frygt for at vinde Ære og Anseelse, medens Han, en eenfoldig Stakkel som han er, for sin egen Skyld er saa bange for, at det skulde blive Spilfægteri med en saa høit opskruet Christelighed, og derfor holder sig til det Gamle om at bekjende Christum. Han angiver altsaa Ingen af de Andre, at de ikke ere Christne, o, langtfra, han angiver blot sig selv, at han er en saadan eenfoldig Stakkel: dog vilde mange Hjerters Tanker blive aabenbare ved, hvorledes de dømme om denne eenfoldige Stakkel, denne ufuldkomne Christen. Han udtrykker kun, at han, som han er oplært, er Medlem af den stridende Kirke – saa vil det vise sig, om dette fredelige Samfund, den bestaaende Christenhed, ikke skulde komme ham til Hjælp, ved Forfølgelse og Deslige hjælpe ham til, at det blev ganske sandt, at han var Medlem af en stridende Kirke.
Men er det da Meningen, at saa længe denne Verden staaer, eller saa længe den christne Kirke skal være til i denne Verden, er og skal den være en stridende Kirke? Svar: ja, ganske vist er dette Meningen, ganske vist er det Christendommens Mening, og der er ogsaa ganske vist Mening i denne Mening. »Hvilken Urimelighed«, hører jeg En sige, »hvilken Urimelighed, det er jo dog umuligt, at vi Alle kunne blive Martyrer; skal vi Alle blive Martyrer og blive slagne ihjel, hvo er det da der skal slaae os ihjel; skal vi alle blive Martyrer og blive forfulgte, bespottede, forhaanede, hvo er det da der skal forfølge og bespotte os?« Rigtigt truffet, dersom blot Forudsætningen, der ligesom strammer Buestrængen for denne  skarpsindige Indvending, er rigtig, Forudsætningen, at vi Alle ere Christne; dersom denne Forudsætning er rigtig, det er, er sand i det givne Øieblik, eller dersom det endog blot overhovedet var sandt, at det er Christendommens Mening, at der i denne Verden skulde komme det Øieblik, da bogstaveligen Alle vare i Sandhed Christne.
Sagen er denne. Ved den idelige Betragten af Verdenshistorien og Slægtens Historie, ved den idelige Tale om verdenshistorisk Betragtning o. s. v.og saa videre, har man tilsidst faaet det kun altfor let paa Gled med uden videre at tage Christendommen til Indtægt for Verdenshistorien, man har faaet det til at være ganske i sin Orden, at Christendommen bliver en Udvikling indenfor Bestemmelsen: Menneske-Slægten. Man har reent glemt, at Christi Liv paa Jorden (og dette er Christendommen, forskjellig fra de Christnes Historie, eller Historien om de Christnes Liv, Levnet, Skjebne, item Kjetternes, item Videnskabens) er den hellige Historie, der ikke maa forvexles med Slægtens og Verdenshistorien. Man har reent glemt Gud-Menneskets væsentlige Ueensartethed med hvert andet enkelt Menneske samt med hele Slægten. Man har reent glemt, at Christendommen væsentligen forholder sig til Evigheden, at Livet her paa Jorden er, for at erindre om en tidligere Udvikling, for hver Enkelt især af de utallige Millioner, der have levet og skulle leve, Prøvens Tid. Det er vistnok Christendommens Mening, at den vil forkyndes for Alle, men følger deraf, at det nogensinde har været dens Mening, at det skulde skee, at Alle antoge den og bleve sande Christne? Hvis saa var, da maa man, at jeg saa skal sige, ikke ret have seet sig for i Guds Raad den Gang det fra Evighed blev besluttet, at Christus skulde komme til Verden, Christus der forkyndte, at dette Liv her paa Jorden er Prøvens Tid. Eet af to: enten har det været Styrelsens Tanke (hvad den i sin Forudvidenhed vel kan være vidende om, at det vil skee, medens dog Menneskene bære Skylden for, at det skeer), at det Tilfælde aldrig vilde indtræde, at til en given Tid Alle eller blot det største Antal bleve sande Christne; eller ogsaa har Styrelsen ikke seet langt nok,  thi naar det Tilfælde er indtraadt, at virkelig Alle ere i Sandhed Christne, saa er dette Liv ikke længere Prøvens Tid. Prøven er nemlig Selvfornægtelse, det at fornægte sig selv; det at være Christen er Prøven, og det at være Christen er at fornægte sig selv. Men naar virkelig til en given Tid Alle ere sande Christne, saa er der ingen Selvfornægtelse forbunden med at være Christen, i det mindste ikke den christelige Selvfornægtelse. Mag.MagisterKierkegaard har (i Slutningen af første Deel af »Kjerlighedens Gjerninger«) viist, hvad der forstaaes ved christelig Selvfornægtelse, at denne kun er, hvor der er Dobbelt-Fare, at den anden Fare, den at man lider fordi man fornægter sig selv, er den afgjørende Bestemmelse. Men denne Fare maa nødvendigviis bortfalde, hvis til den Tid, paa hvilken jeg lever, Alle ere sande Christne; thi da vil jo Alt uden om mig være idel Opmuntring og Tilskyndelse for mig til ogsaa at blive den sande Christen. Og naar saa er, dersom jeg levede under saadanne Forhold, saa er det mig og mit Liv betræffende ikke Sandhed at kalde dette Liv i christelig Forstand – og det er jo Christendommen, der er Opfinder af dette Udtryk – Prøvens Tid. Nei, saa har Styrelsen virkelig ikke forstaaet sig paa at lægge en Prøve an; den har overseet eet Tilfælde, overseet Muligheden af dets Indtræden, et Tilfælde der kunde vende op og ned paa hele dens Hensigt med Christendommen.
Naar man derimod, istedetfor menneskelig letfærdigt at kluddre Christendommen ind i Verdenshistorien, tager Christendommen som den giver sig, troer, at dette Liv er Prøvens Tid, troer, at Styrelsen nok har vidst, hvad den har gjort, troer, at det var og er Christendommens Villie at ville forkyndes for Alle, men ingenlunde, at det er Christendommens Mening, at Alle ville antage den: saa bliver Alt i sin Orden; saa bliver for hver Enkelt dette Liv Prøvens Tid, den christne Kirke her i denne Verden altid en stridende Kirke. Et saadant Begreb som »Menighed«, hvormed man ogsaa i disse Tider har havt saa travlt, er, anvendt paa dette Liv, egentligen en Utaalmodighedens Forudgriben af det Evige. Til det at stride  svarer »den Enkelte«, det vil da sige, naar det at stride er i aandelig og christelig Forstand, ikke i sandselig Forstand, det at levere Feltslag, hvor det ikke saameget kommer an paa den Enkelte, som paa hvor mange Tusinder der ere, hvor mange Kanoner de have o. D.og Deslige Christelig strides der bestandig af Enkelte; thi det er just Aand, at hver er en Enkelt for Gud, at »Fælledsskab« er en lavere Bestemmelse end »den Enkelte«, hvad Enhver kan og skal være. Og selv om de Enkelte vare Tusinder og saaledes stride i Forening, christelig forstaaet, strider dog hver Enkelt, foruden i Forening med de Andre, tillige i sig selv, og skal som Enkelt gjøre Regnskab paa Dommens Dag, hvor hans Liv, som Enkelt, skal prøves. Menigheden tilhører derfor egentligen først Evigheden; »Menigheden« er i Ro hvad »den Enkelte« er i Uro. Men dette Liv er jo just Prøvens, Uroens Tid, derfor har »Menigheden« ikke hjemme i Tiden, men først i Evigheden, hvor den er, i Ro, Samlingen af alle de Enkelte, der bestode i Striden og Prøven.
Saa længe denne Verden staaer, og den christne Kirke i den, er den en stridende Kirke; dog har den Forjættelsen, at Helvedes Porte ikke skulle faae Magt over den. Men vee, vee den christne Kirke, naar den vil have seiret i denne Verden; thi da er det ikke den, der har seiret, da har Verden seiret. Da er Ueensartetheden mellem Christendom og Verden gaaet ud, Verden har vundet, Christendommen tabt. Da er Christus ikke mere Gud-Mennesket, men et udmærket Menneske, hvis Liv forholder sig eensartet til Slægtens Udvikling. Da er Evigheden afskaffet, og Skuepladsen for Alts Fuldendelse forlagt indenfor Timeligheden. Da er Veien til Livet ikke mere trang, og Porten snever, ei heller ere der kun Faa, som finde den; nei, da er Veien bred og Porten vidt aabnet – Helvedes Porte have faaet Magten, og Mange, ja Alle finde Indgangen. Christus har aldrig villet seire i denne Verden; han kom til Verden for at lide, det kaldte han at seire. Men naar menneskelig Utaalmodighed og fræk Nærgaaenhed i at paadutte Christendommen sine Tanker og Forestillinger, istedetfor at lade sine Tanker og Forestillinger omdanne ved Christendommen: naar Dette har faaet Overhaand, saa bliver paa gammel menneskelig Viis det at seire at seire i denne Verden, og saa er Christendommen afskaffet. Det var ikke et smaaligt Kjævleri, der var mellem Christus og Verden, saa han i Grunden havde Uret i, at han ikke bedre kunde komme ud af det med Verden, nei, Kjerlighed til Gud er Had til Verden. Og den Dag da Christendommen og Verd nVerden blive Venner, ja, da er Christendommen afskaffet. Da er der ikke mere Tale om, at Christus skal komme igjen og dømme, nei da er Dommen overgaaet ham, at han i Grunden var en Phantast, et iilsindet Menneske; thi havde han ikke været saa iilsindet, saa var han kommet godt ud af det med Verden, saa var han ikke blevet slaaet ihjel, hvad slet ikke behøvedes, saa var han blevet noget Stort i Verden, som i den triumpherende Kirke hans Disciple bleve det, der ogsaa afskaffede dette Ord eller gjorde det til Usandhed, at Discipelen ikke er over Mesteren – thi han blev korsfæstet, de bleve Mægtige ved Ære og Anseelse; som i den bestaaende Christenhed hans Disciple bleve det, ikke ved deres Christendom, men ved – christeligt at holde deres Christendom i skjult Inderlighed, og bruge deres naturlige Evner og Gaver til at gjøre Lykke i Verden.
Imidlertid, maaskee dog Den, vi før indførte talende, endnu engang vender tilbage til sit Første og siger: »til Trods for Alt, hvad Du siger, kan jeg ikke Andet end gjentage, det er og bliver en Umulighed, at vi Alle kunne blive Martyrer«. Svar: er det da en Umulighed for Dig at blive det? »Ja, naturligviis, naar Alle skulle være det«. Men hvad har Du dog med Alle at gjøre; er det virkelig Din Mening, dette Meningsløse, at Du, idet Du vil til at indrette Dit Liv og forsøge Dig i den Prøve at blive og at være Christen, at Du saa først maa spørge om Andre, eller faae Noget at vide om Alle, inden Du kan begynde? Jeg troede, den første Begyndelse paa den Prøve at blive og at være Christen er at vorde saa indadvendt, at det er som var alle de Andre slet ikke til for En, saa indadvendt, at man ganske bogstavelig er ene i den hele Verden, ene for Gud, ene med den hellige Skrift til Veiledning, ene med Forbilledet for Øie. Og det Sprog derimod, Du taler, er efter den størst mulige Maalestok Udadvendthedens, det ligner ganske en Avisskrivers Maade at yttre sig paa.
Dette er let at forstaae. Den første Betingelse for at blive Christen er at blive ubetinget indadvendt. Saaledes uendelig indadvendt har den Indadvendte aldeles Intet med noget andet Menneske at skaffe – dette er Alvoren, det gjælder langt strengere end naar Læreren i Skolen befaler hver Discipel at holde sine Øine for sig selv og slet ikke at see til de Andre. Saaledes indadvendt forstaaer saa den Lærende, eller lærer han at forstaae, hvilken den Opgave er: at blive og at være Christen – ethvert Øieblik han er udadvendt, er spildt, og blive disse Øieblikke mange, saa er Alt forspildt. Han kan saa maaskee godt vide Beskeed om Opgaven, have lært den udenad, maaskee endogsaa declamerende foredrage den for Andre og forsaavidt blive Præst, og lønnes af Staten; men Eet er undgaaet ham, det christelig Afgjørende, at det han siger angaaer ham selv, og i uendelig Indadvendthed angaaer ham selv, medens han maaskee er af den Mening, at hvad han siger angaaer Menigheden, og kun Gagen og Avancementet angaaer ham.
Den uendeligen Indadvendte lærer altsaa at forstaae, hvilken Opgaven er indtil det Yderste – hvis han indtil det Yderste bliver indadvendt: at det at være Christen er at troe paa Christus og at lide for denne Troes Skyld, eller er Selvfornægtelse i christelig Forstand. Men lad os nu, for ret at vise hiin Indvendings Taabelighed (»at dog umuligt Alle kunne blive Martyrer«) antage det Urimelige, at bogstaveligen Alle, blandt hvilke denne Christen lever, ere sande Christne: saa kan han jo umuligt blive Martyr. Ganske vist. Men naar vil han faae dette at vide? Mon ved Begyndelsen, saa dette bliver en Udflugt, en Undskyldning, der forhindrer ham i at begynde paa Opgaven? Umuligt; thi han er jo uendelig indadvendt, veed Intet og vil Intet vide om de Andre. Altsaa vil han først faae det at vide ved Slutningen af sit Liv: at han ikke blev Martyr. Ved Slutningen af sit Liv, dette ganske  nøiagtigt taget, det er, i det Øieblik han døer, før ikke; thi før kan han jo endnu ikke vide, om det ikke kunde hænde ham. Men i det Øieblik han døer, vedkommer dette ham jo slet ikke mere. Han har altsaa i ethvert Tilfælde i Muligheden oplevet et Martyrium. Og dette var, som sagt, under Antagelse af det Urimeligste, at bogstaveligen Alle eller blot Fleertallet af de Medlevende vare sande Christne, og altsaa Porten til Livet, til Trods for Christi Udsagn, ikke snever, men enten ubetinget staaende paa vid Gab, eller dog ved Ombygning betydelig forstørret og udvidet.
»Men« hører jeg En sige »har Du som her taler, har Du da Kraft til saaledes at blive Martyr; eller har Du, for ikke at sige Frækhed, har Du blot Mod nok til at paastaae, at Ingen var en sand Christen, som ikke blev Martyr; eller var Du altid saa stærk, at Du aldrig følte Trang til, at der taltes mildt og beroligende til Dig; eller er Du maaskee just i det Tilfælde, saa Du, selv angest og bange, behøver Mildheden, men, som ofte den Banges Lyst er, har Glæde af at skrække Andre?« Paa disse Spørgsmaal mangler jeg ikke Svar, og jeg ønsker blot, at den Spørgende ikke vilde misforstaae Svaret, da jeg ingenlunde miskjender Spørgsmaalenes Betydning. At jeg føler Trang til Mildheden, indrømmes; men jeg skylder Sandheden at tilstaae, at jeg føler denne Trang just fordi jeg er opdragen ved og længe, længe har levet under Strengheden, ja, hvilket Øieblik det skal være atter er under den. At »ængste« har jeg aldrig havt min Glæde af; jeg er mig bevidst, at jeg kan tale mildt og beroligende til den Lidende, den Syge, den Sorrigfulde; jeg veed, at jeg har havt min Glæde deraf. Jeg har aldrig paastaaet, at enhver Christen er en Martyr, eller at Ingen var en sand Christen, som ikke blev Martyr, om jeg end mener, at enhver Saadan – og til disse regner jeg mig selv – skal, just for at være en sand Christen, gjøre en Ydmygelsens Indrømmelse, at han dog er sluppet lettere end de i strengeste Forstand sande Christne; og han skal gjøre denne Indrømmelse, for at, om jeg saa tør sige, den christelige Rangforordning ikke forvirres, og Pladsen Nr.Nummer 1 aldeles gaaer ud, idet Pladsen Nr.Nummer 2 indtager dens Sted. Og nu endeligen hvad der hovedsageligen er mit Svar. Christendommen er ganske bogstaveligen dethroniseret i Christenheden; men er den det, saa er den ogsaa afskaffet. Thi en Konge er ikke ophørt at være til, fordi f. Ex.for Exempel Landet, hvori han levede, gjorde sig til en Republik, og ham til Formand; men Christendommen er afskaffet, saasnart den er stødt fra Thronen. Christendommen er det Ubetingede, har kun een Væren, den ubetingede Væren; er den ikke ubetinget, er den afskaffet; i Forhold til Christendommen gjælder ubetinget: enten – eller. Den er nu hørt længe nok, og høit nok, denne frække Tale, at man maa gaae videre, at man ikke kan blive staaende ved Christendommen, ved Troen, ved det Eenfoldige, ved Lydigheden, ved dette »Du skal«. Og den er trængt igjennem længere og længere ned i Folket, paa hvem det naturligviis har Indflydelse, hvorledes der, om jeg saa tør sige, i de høieste Kredse dømmes; den er trængt igjennem, og kun altfor let, da desto værre ethvert Menneske har en naturlig, en medfødt Lyst til Ulydighed. Derfor blev »Grundene«, det at troe af tre Grunde, sat istedetfor Lydigheden; thi man generede sig for at lyde. Derfor blev Mildheden sat istedetfor Strengheden; thi man dristede sig ikke til at befale, og man krympede sig ved at skulle lade sig befale: De, som skulde befale, bleve feige, De som skulde adlyde, bleve frække. Saaledes blev Christendommen afskaffet i Christenheden – ved Mildheden. Uden Myndighed, i en forslidt aflægs Klædning lister den sig om i Christenheden, og man veed ikke, om det er den, man skal tage Hatten af for, eller det er den, der skal bøie sig for En, om det er dens Medlidenhed, vi bebehøvebehøve, eller den, der behøver vor Medlidenhed.
Men er der for os kun een Frelse: Christendommen, sandeligen der er for Christendommen kun een Frelse mulig: Strengheden. Ved Mildhedens Hjælp kan den ikke frelses – det vil sige, den hverken kan eller skal frelses, denne Tanke er en Majestæts-Forbrydelse mod den; men den skal ved Strengheden indsættes i sin Ret igjen som Hersker. Og skulde jeg  end selv segne under Vægten af den Maalestok, jeg udvikler, og skulde jeg end selv være den Første, der hjemfaldt til Dom, og skulde jeg end blive den Eneste: jeg kan det ikke anderledes. Jeg veed vel, hvad jeg gjør; jeg veed ogsaa, hvad jeg i Frygt og Bæven, efterstræbt af Anfægtelser, har lidt ved at vove mig saa langt ud, eensom Dag og Nat beskjeftiget med saadanne Tanker, og i saa lang Tid eensomt beskjeftiget dermed i stigende Anstrengelse; og eensomt, skjøndt jeg levede i Christenheden, hvor jo Alle ere Christne, men hvor jeg dog aldrig har hørt nogen Tale eller Prædiken, om hvilken jeg, hvis det var for Gud at dette Spørgsmaal gjordes mig, ubetinget turde sige, at den var christelig – thi selv det meest Christelige, jeg har hørt, havde dog altid en betænkelig Tilsætning af »Grundene«, en Bismag af menneskelig Klynken og Medlidenhed, en Mislyd af det Indyndende. Jeg havde intet Kloster, hvor jeg kunde flygte hen, søgende en Omgivelse, der dog nogenlunde svarede til min inderlige Beskjeftigelse. Jeg valgte den eneste Udvei, der var ladet tilbage i Christenheden: den at synes den Letsindigste af Alle, at »blive en Nar i Verden«, for i denne alvorlige Verden dog om muligt at omfrede, hvad jeg skjulte i mit Inderste, en Smule Alvor, og for at denne Inderlighed kunde faae Indesluttethedens Fred til at voxe i Stilhed. Ved dette Liv har jeg yderligere lært, hvad man maaskee saaledes, ved Kjendskabet til Menneskenes tankeløse Letsind og selvtilfredse Forvildethed, lærer end bedre end i Ørkenen og af Nattens Stilhed; ved dette Liv i Menneske-Vrimlen, ved dette, om man saa vil, falske Liv – thi sandt nok, jeg skjulte noget Andet i mit Inderste, men det var det Bedste, jeg skjulte, jeg har aldrig, aldrig bedraget saaledes, at jeg har gjort mig bedre end jeg var – ved dette Liv i Menneske-Vrimlen lærte jeg med frygtelig Sandhed at forstaae, at Strenghed er det Eneste, der kan hjælpe.
Den har jeg brugt. Men jeg har ingen Magt, hverken Soldater eller anden Magt; jeg har ingen mægtige Forbindelser, har ingen, ingen Indflydelse eller Magt over Andres Skjebne;  jeg er af Alle den Eensomste, den, verdslig forstaaet, Afmægtigste. At bruge Strenghed kan let ophidse Menneskene; derfor pleier Den, der vil bruge Strengheden, først at sikkre sig Magten. Saaledes hverken kan eller vil jeg bruge Strenghed; thi herske vil jeg ikke, jeg vil kun tjene Sandheden, eller, hvilket er det Samme, Christendommen.
Strenghed er det Eneste, der kan hjælpe et Menneske. Derfor formaaer et Barn, sammenlignet med en Ældre, saa meget, er langt haardførere, fordi der dog endnu er nogen Strenghed i Opdragelsen; og hvad formaaede et Barn ikke, da Strengheden var større! Derfor seirede Romerne altid i Slaget – hvorfor? fordi Strengheden hjalp dem, hjalp dem til at frygte det som var værre end Døden, og derfor til at seire. Og saaledes ogsaa med Christendommen. Der var engang da den med guddommelig Myndighed øvede Herredømme over Menneskene, da den henvendte sin Tale til hver Enkelt kort, ordknap, befalende: Du skal; da den forfærdede hver Enkelt med en Strenghed, der endnu aldrig var kjendt: Evighedens Straffe. Denne Strenghed hjalp; i Frygt og Bæven for det uundgaaelige Tilkommende formaaede den Christne at foragte alle dette Livs Farer og Lidelser som Børneværk og halvtimes Narrestreg. Ja, denne Strenghed hjalp; den gjorde det til Sandhed, at det at være Christen er at være i Slægtskab med Guddommen. Dette var den stridende Kirke; Satan selv havde Intet formaaet mod den, uden at give Troens Helte den forønskte Leilighed til at omstraales af Martyriets uforkrænkelige Glands, den fornødne Leilighed til, at det skjulte Menneskes Herlighed blev gjennemsigtig – thi den christelige Herlighed er et indvortes Menneske, en Inderlighed, som maa holdes for Lyset, hvis den ret skal vise sig. Da sagde Satan til sig selv: paa den Maade seirer jeg ikke; og han forandrede Methoden. Han fik lidt efter lidt den christne Kirke indbildt, at nu havde den seiret, nu skulde den hvile sig ud efter Striden og nyde Seieren. Og det saae forførerisk nok ud; thi i den Tid Kirken streed, tog en Mand dog i Betænkning at slutte sig til den, saa dens Tilvæxt endda ikke var saa stor. Men efter at  den havde seiret – ja, da vandt den Tilhængere i Millionviis. Hvad vil man saa mere; thi skulde der være nogen Betænkelighed forbunden med en seirende Kirke, maatte det jo være, at den efterhaanden svandt ind, tabte i Antal. Men just lige det Modsatte blev Tilfældet. Ja ganske vist; den svandt ikke ind, den aftog ikke i Antal, nei den tiltog, det er sandt, som en Vattersottig tiltager, den svulmede op i usund Fedme, næsten væmmelig bredte den sig i kjødelig Trivelighed, neppe til at gjenkjende.
Nu vare da Alle blevne Christne. Men Magten og Myndigheden var ogsaa tabt. Man var forvænt ved at høre den idelige og idelige Remse af de christelige Sandheder foredragen – store Ting om Nogen længer gad høre derpaa: store Gud og Scenen var i Christenheden, hvor Alle vare Christne, og hvor det dog var tvivlsomt, om Nogen gad høre de christelige Sandheder. Men at tale i det nu aldeles forældede, næsten latterlige Sprog, som Christendommen talte da den med guddommelig Myndighed øvede Herredømme over Menneskene, og med hidtil ukjendt Strenghed opdrog dem ved Frygt for Evighedens Straffe, Straffe hvilke kun Christendommen har forsøgt at anvende: at tale dette Sprog, det vovedes ikke af Christendommens Forkyndere i Christenheden. »Det gaaer i al Evighed ikke an«, har en Saadan sagt til sig selv, »ikke blot bliver jeg latterlig, ikke blot at man maaskee endog slog mig ihjel; men selv om jeg vilde vove dette, jeg udretter Intet, jeg gjør blot Menneskene saa rasende, at de aldeles afkaste Aaget.« Her vare gode Raad dyre. Da begyndte en maaskee velmeent menneskelig Kløgt det sørgeligste af alle Foretagender: at forraade Christendommen ved at forsvare den. Og da loe Djævelen i sit stille Sind og sagde: see, nu kan jeg forholde mig ganske rolig, nu er Spillet vundet. De, der saaledes forsvare Christendommen, vide ikke hvad de gjøre, Hemmeligheden er dybt skjult, de ville bestandigt søge Feilen i det hidtil førte Forsvars Ufuldkommenhed, og derpaa ivrigere og ivrigere fare fort, mere og mere fordybe sig i Forsvaret – hvo falder ogsaa paa, at Den, der forsvarer, just er Forræderen, om han  end ikke veed det. Saa forsvarede de Christendommen – retfærdige Gud og Scenen var i Christenheden; det var altsaa lige over for Christne, at Christendommen forsvarede sig, som naar en Konge maa forsvare sig lige over for sine UndersaatterUndersatter. De forsvarede Christendommen; Myndigheden var der aldrig Tale om eller Brug af; dette »Du skal« hørtes aldrig, for ikke at vække Latter; de forsvarede Christendommen og sagde: »forsmaaer ikke Christendommen, den er en mild Lære, i den er indeholdt alle de milde Trøstegrunde, som ethvert Menneske dog saa let kan komme til at behøve i Livet. Herre Gud, Livet er ikke altid smilende, vi behøve Alle en Ven, og en saadan Ven er Christus; forsmaaer ham ikke, han mener det saa godt med Eder.« Og det lykkedes; man hørte virkelig med Opmærksomhed paa denne Tale, man skjenkede virkelig denne Tigger, den Herre Jesus Christus (thi om han end ikke selv var Tiggeren, saa var han dog Den, paa hvis Vegne der blev tigget) Gehør; man fandt der var Noget deri; det kildrede den herskesyge Christenheds Øre, at det jo næsten var, som skulde der balloteres – lad gaae, paa det Vilkaar antage vi Christendommen. Retfærdige Gud og Scenen var i Christenheden, hvor Alle ere Christne, og der blev Christendommen paa det Vilkaar antaget af de Christne.
Saaledes gik det tilbage for Christendommen; og nu lever der i den bestaaende Christenhed, hvor der rigtignok aldrig er Tale om Strenghed, der lever en forkjelet, stolt og dog feig, trodsig og dog blødagtig Slægt, der leilighedsviis hører disse milde Trøstegrunde foredragne, men som knap veed, om den vil gjøre Brug af dem, selv naar Livet smiler skjønnest, og som i Nødens Stund, naar det sees, at saa milde ere de dog egentligen ikke, forarges. Retfærdige Gud og Scenen er i Christenheden! Retfærdige Gud; ja hvo der vil see, han seer just her den retfærdige Gud: frygtelige Straf, fordi den stridende Kirke blev den triumpherende, eller den bestaaende Christenhed. Sandeligen, dersom Du, naar Du seer et Menneske, der forfaldt, naar Du seer ham i al hans Usselhed, Vanære, Elendighed, kan see den retfærdige Gud: saa maa Du  – hvis dog denne Naade vederfores Dig, at Du med Strenghed blev opdraget i Christendom – i »den bestaaende Christenhed« see den retfærdige Gud.
Thi kun den stridende Kirke er Sandhed, eller Sandheden er, at, saa længe Kirken bestaaer i denne Verden, er den den stridende Kirke, der forholder sig til Christus i hans Fornedrelse, om end dragen til ham fra Høiheden. Derimod er det Usandhed, denne Tale, hvorved Menneskene smigre Slægten og sig selv: at Verden gaaer fremad. Thi Verden gaaer hverken fremad eller tilbage, den bliver væsentlig eens, som Havet, som Luften, kort som et Element; den er nemlig og skal være det Element, der kan afgive Prøven for Det, deri at skulle være en Christen, der altid i denne Verden er Medlem af den stridende Kirke. Dette er Sandheden. Den triumpherende Kirke og den bestaaende Christenhed er Usandheden, er den største Ulykke, der kan hændes Kirken, er dens Undergang, og tillige Straffen, da det jo kun kan skee selvforskyldt.











VI.
VI





Herre Jesus Christus, ikke kom Du til Verden for at lade Dig tjene, og altsaa heller ikke for at lade Dig beundre eller i den Forstand tilbede. Selv var Du Veien og Livet – og Du har kun forlangt »Efterfølgere«. Saa opvække Du os da, hvis vi ere slumrede ind i denne Bedaarelse, frels os fra denne Vildfarelse, at ville beundre eller tilbedende beundre Dig, istedetfor at ville følge Dig efter og ligne Dig.




Joh. XII, 32: Og jeg, naar jeg bliver ophøiet fra Jorden, vil jeg drage Alle til mig
.




I Christenheden høres der ofte nok Prædikener, Foredrag, Taler om, hvad der fordres af en Christi Efterfølger,  hvad det vil sige at følge Christum efter o. D.og Deslige Hvad der høres er almindeligviis ganske rigtigt og sandt, kun ved at høre nøiere efter opdager man en dybt skjult, uchristelig Grund-Forvirring og Mislighed. Den christelige Prædiken er nutildags hovedsageligen blevet »Betragtning«: lader os i denne Time betragte; jeg indbyder mine Tilhørere til Betragtninger over; Betragtningens Gjenstand er o. s. v.og saa videre Men at betragte kan i een Forstand betyde at komme ganske nær til Noget, til Det nemlig man vil betragte, i en anden Forstand at holde sig meget fjernt, uendelig fjernt, personligt nemlig. Naar man viser En  et Maleri og opfordrer ham til at betragte det, eller naar i Handel og Vandel En betragter f. Ex.for Exempel et Stykke Klæde, da træder han ganske nær til Gjenstanden, i sidste Tilfælde endog tager og føler han paa den, kort, han kommer Gjenstanden saa nær som det er muligt; men i en anden Forstand gaaer han just ved denne Bevægelse ganske ud af sig selv, bort fra sig selv, glemmer sig selv, og Intet erindrer ham derom, da det jo er ham, der betragter Maleriet og Klædet, ikke Maleriet og Klædet, der betragter ham. Dette vil sige, ved at betragte gaaer jeg ind i Gjenstanden (jeg bliver objektiv), men jeg gaaer ud af eller bort fra mig selv (jeg ophører at være subjektiv). Saaledes har Prædikeforedraget ved sin Yndlings-Betragtning af det Christelige, hvilken just er »Betragtningen« og »Betragtningerne«, afskaffet hvad der christelig er det Afgjørende i Prædikeforedraget, det Personlige, dette »Du og Jeg«, den Talende og Den til hvem der tales, dette, at Den, der taler, selv er personligt i Bevægelse, en Stræbende, og ligesaa den Tiltalte, hvem han derfor opmuntrer, tilskynder, formaner, advarer, men Altsammen i Henseende til en Stræben, et Liv, dette, at Taleren har bestandigt, ikke at komme bort fra sig selv, men at komme tilbage til sig selv, og at være Tilhøreren behjælpelig, ikke i at komme bort fra sig selv, men i at komme tilbage til sig selv; Prædikeforedraget i vor Tid har først selv reent overseet og derpaa virket til at bringe det ganske i Glemme, at den christelige Sandhed egentligen ikke kan være Gjenstand for »Betragtning«. Thi den christelige Sandhed har, om jeg saa tør sige, selv Øine at see med, ja den er som lutter Øie; men det vilde jo være meget forstyrrende, ja det vilde jo saa være mig umuligt at betragte et Maleri eller et Stykke Klæde, naar jeg, idet jeg vilde til at betragte, opdagede, at det var Maleriet eller Klædet, der saae paa mig – og saaledes er det just Tilfældet med den christelige Sandhed, det er den der betragter mig, om jeg gjør, som den siger, jeg skal gjøre. See, derfor lader den christelige Sandhed sig ikke fremstille for Betragtningen, ei heller foredrage som Betragtning, den har nemlig selv, om jeg saa tør sige, Øren at høre med, ja, den  er som lutter Øre, den hører efter, idet den Talende taler; man kan ikke tale om den som om en Fraværende eller et kun gjenstandsviis Nærværende, thi da den er fra Gud og Gud i den, saa er den i en ganske egen Forstand nærværende, idet der tales om den, og ikke som Gjenstand, snarere bliver Taleren Gjenstanden for den, han maner en Aand frem, der, idet han taler, overhører ham.
Derfor er det et Vovestykke at prædike; thi idet jeg bestiger det hellige Sted – hvad enten Kirken er overfyldt eller saa godt som tom, hvad enten jeg selv er opmærksom derpaa eller ikke: jeg har een Tilhører mere end hvad der er til at see, en usynlig Tilhører, Gud i Himlene, som jeg rigtignok ikke kan see, men som sandeligen kan see mig. Denne Tilhører, han hører nøie efter, om det er sandt, hvad jeg siger, om det er sandt i mig, altsaa han seer efter – og det kan han, just fordi han er usynlig, paa en Maade, saa det er umuligt at tage sig iagt for ham – han seer efter, om mit Liv udtrykker, hvad jeg siger. Og om jeg end ikke har Myndighed til at forpligte noget andet Menneske: hvert Ord, jeg har sagt fra Prædikestolen i Prædikenen, det har jeg forpligtet mig selv til – og Gud har hørt det. I Sandhed, et Vovestykke at prædike! De Fleste have vistnok en Forestilling om, at det er Noget, hvortil der fordres Mod, som Skuespiller at træde frem paa Skuepladsen, at vove sig ud i den Fare, at Alles Øine sigte paa En. Og dog er denne Fare i een Forstand, som Alt paa Skuepladsen, Blendværk; thi Skuespilleren er jo personligt udenfor, hans Opgave just at bedrage, at forstille sig, at forestille en Anden, og nøiagtigt at gjengive en Andens Ord. Den christelige Sandheds Forkynder derimod, han træder frem paa et Sted, hvor om ikke Alles Øine sigte paa ham, saa dog en Alvidendes Øie; han har den Opgave: at være sig selv, og i en Omgivelse, Guds Huus, der, lutter Øie og Øre, ene fordrer dette af ham, at han er sig selv, er sand. Er sand, det er, at han selv er hvad han forkynder, eller dog stræber efter at være det, eller dog er sanddru nok til at tilstaae om sig selv, at han ikke er det – ak, og hvor  Mangen, der, for at forkynde Christendommen, bestiger det hellige Sted, er vel endog blot lydhør nok til at opdage det helligede Steds Uvillie og Spot over ham, at han, begeistret, rørt, grædende forkynder, hvad hans Liv udtrykker det Modsatte af!
Saa voveligt er det at være det Jeg, der prædiker, den Talende, et Jeg, der ved at prædike og idet han prædiker, forpligter sig selv ubetinget, lægger sit Liv frem, at man, om muligt, kunde see ham lige ind i Sjelen: at være dette Jeg, det var voveligt! Derfor fandt Præsten lidt efter lidt paa, at trække sit Øie ind i sig selv, for dermed at antyde, at Ingen havde at see paa ham. Det var jo, meente han, ikke sig selv, han talte om, det var om Sagen; og dette blev beundret som et overordentligt Fremskridt i Viisdom, at saaledes den Talende paa en Maade ophørte at være et Jeg, og blev, hvis det er muligt, Sagen. I ethvert Tilfælde blev det paa den Maade langt lettere at være Præst – den Talende prædikede ikke mere, han anvendte disse Øieblikke til at anstille nogle Betragtninger. Nogle Betragtninger! Det seer man paa den Talende; hans Blik drager sig ind i Øiet, han ligner ikke saa meget et Menneske som en af hine i Steen udhugne Skikkelser, der ikke have Øine. Herved befæster han et svælgende Dyb mellem Tilhøreren og sig, næsten lige saa svælgende som det, der er mellem Skuespiller og Tilskuer. Og Det, han foredrager, er »Betragtning«, derved befæster han, mellem sig og det han siger, igjen et svælgende Dyb som mellem Skuespilleren og Digteren; personligt er han saavidt muligt udenfor, medens han »anvender disse Øieblikke til at anstille Betragtninger.«
Saaledes gik det Jeg ud, som var den Talende; den Talende er ikke Jeg, han er Sagen, Betragtningen. Og idet dette Jeg gik ud, afskaffedes selvfølgeligt ogsaa dette »Du«, Du, den Hørende, at det er Dig, Du som der sidder, til hvem der tales. Ja, man er vel snart kommet saavidt, at man anseer det for »Personligheder« paa den Maade at tale til  andre Mennesker. Ved Personligheder, at bruge Personligheder, at tillade sig Personligheder, derved forstaaer man jo en usømmelig, udannet Adfærd – og altsaa gaaer det jo ikke an at tale personligt (det talende Jeg) og til Personer (det hørende Du). Og gaaer det ikke an, saa er det at prædike afskaffet. Men det er det jo ogsaa – man anstiller kun Betragtninger. Og »Betragtningen« kommer hverken den Talende eller den Hørende for nær, Betragtningen sikkrer ganske tilforladeligt imod, at det ikke kommer til Personligheder: det er ikke mig, den Talende, der tales om, neppe er det mig, der taler, det er Betragtning, og det er ikke Dig, den Hørende, der tales til, det er Betragtning; om jeg gjør hvad jeg siger, det kommer ikke Dig ved, naar blot Betragtningen er rigtig, neppe kommer det mig selv ved, da jeg jo dog vel skylder mig selv samme Hensyn som enhver Anden, ikke at tillade mig Personligheder; om Du, den Hørende, gjør hvad der siges, kommer ikke mig ved, neppe Dig selv, det er Betragtning, og der er i det Høieste Spørgsmaal om, hvorvidt Betragtningen har tilfredsstillet Dig.
Denne Grund-Forandring i Prædikeforedraget, hvorved Christendommen blev afskaffet, er blandt Andet ogsaa Udtrykket for den Grund-Forandring, som indtraadte med den triumpherende Kirke og den bestaaende Christenhed, at Christus ordentligviis i det Høieste fik Beundrere, ikke Efterfølgere.
Ved at fremstille denne Forskjel, Forskjellen mellem: en Beundrer og en Efterfølger, vil denne Udvikling stræbe at belyse Christendommen, atter med stadigt Hensyn til de hellige Ord »fra Høiheden vil han drage Alle til sig«; thi det er atter her Høiheden og Ringheden, eller Forholdet til Høiheden og Forholdet til Ringheden, der gjør Udslaget. Er Christus kun til for os i Høiheden, er det glemt med hans Fornedrelse, eller havde han aldrig været til i Ringhed, saa kunde – i dette Tilfælde – han end ikke selv, for at være i Overeensstemmelse med sig selv, forlange Andet end Beundrere, tilbedende Beundrere; thi Høihed og Beundrer, guddommelig Høihed – tilbedende Beundrer, svare ganske til hinanden. Ja  i Forhold til Høihed vilde det jo endog fra vor Side være Ubeskedenhed, Anmasselse, Forblindelse, tildeels Vanvid, at ville være Efterfølgere, istedetfor sømmeligen ikke at tragte efter hvad der maaskee ikke er givet os, fordi det er givet den Anden, sømmeligen at nøies med at beundre og tilbedende at beundre. Til Fornedrelse og Ringhed derimod svarer: Efterfølger.
Det er nu bekjendt nok, at Christus bestandigt bruger det Udtryk: Efterfølgere; han taler aldrig om, at han forlanger: Beundrere, tilbedende Beundrere, Tilhængere; og naar han bruger det Udtrykrotunda r: Disciple, forklarer han det altid saaledes, at man seer, derved forstaaes Efterfølgere, at det ikke er Tilhængere af en Lære, men Efterfølgere af et Liv, der ikke, ved nogen tilfældig Høihed, gjør det at ville ligne det til Formastelse eller Vanvid. Det er ogsaa bekjendt nok, hvad andetsteds atter og atter er gjentaget, at det er den fornedrede Christus der taler, at hvert Ord vi have af Christus, er af ham, den Fornedrede. Nu maa man dog vel antage, at Christus selv fuldeligt har vidst, hvorfor han valgte netop dette Udtryk, der ene og ubetinget er i den inderligste og dybeste Overeensstemmelse med, hvad han bestandigt sagde om sig selv, eller sagde sig selv at være: Sandheden nemlig, og Veien og Livet, at han ikke var en Lærer i den Forstand, at han blot havde en Lære at foredrage, saa han kunde nøies med Tilhængere, der antoge Læren – i Livet derimod lode som Ingenting, eller lode fem være lige. Og man maa dog vel ogsaa antage, at han selv fuldeligen har vidst, hvorfor hans hele Liv paa Jorden, fra først til sidst, var beregnet paa kun at kunne faae »Efterfølgere«, og beregnet paa, at gjøre »Beundrere« umulige.
Christus kom til Verden med den Hensigt at frelse Verden, tillige med den Hensigt – dette ligger atter indeholdt i hans første Hensigt – at ville være »Forbilledet«, at ville efterlade et Fodspor for Den, som vilde slutte sig til ham, hvilken altsaa maatte blive en »Efterfølger«, det svarer jo til et »Fodspor«. Just derfor lod han sig føde i Ringhed, og levede derpaa fattig, forladt, foragtet, fornedret – ja, intet Menneske har levet saa fornedret som han; selv det ellers ringeste Menneske maatte  ved at sammenligne sit Livs Vilkaar med hans komme til den Afgjørelse, at hans Liv dog, menneskelig talt, var at foretrække i Sammenligning med Christi Livs Vilkaar. Hvortil nu det, hvorfor denne Ringhed og Fornedrelse? Fordi Den, der i Sandhed skal være »Forbilledet« og kun forholde sig til Efterfølgere, han maa i een Forstand, fremad drivende, ligge bagved Menneskene, medens han i en anden Forstand vinkende staaer foran dem. Dette er Høihedens og Ringhedens Forhold i »Forbilledet«. Høiheden maa ikke være den ligefremme, hvilken er den verdslige, den jordiske, men den aandelige, og saaledes just Nægtelsen af den verdslige og jordiske Høihed. Ringheden maa være den ligefremme; thi den ligefremme Ringhed, naar man skal igjennem den, er just Veien, men tillige for det verdslige og jordiske Sind Omveien, som betrygger, at Høiheden ikke tages forfængeligt. »Forbilledet« ligger saaledes uendeligt nær, i Ringheden og Fornedrelsen, og dog uendeligt fjernt, i Høiheden, ja endnu fjernere end om det blot var til fjernt i Høiheden; thi at man for at naae det, for at bestemme sig i Lighed dermed, skal igjennem Ringheden og Fornedrelsen, at der slet ingen anden Vei er, er en endnu større, er egentligen den uendelige Fjernhed. Og saaledes er »Forbilledet« i een Forstand bag ved, i Ringhed og Fornedrelse dybere nedtrykt end nogensinde noget Menneske har været det, og i en anden Forstand for an, uendelig ophøiet. Men bagved maa Forbilledet være for at kunne fange og omfatte Alle; var der et eneste Menneske, som med Sandhed kunde byde under eller dukke under, ved at oplyse, at han i Ringhed og Fornedrelse var endnu lavere stillet, saa er Forbilledet ikke »Forbilledet«, saa er det kun et ufuldkomment Forbillede, det er, kun Forbillede for en stor Mængde Mennesker. Ubetinget bag ved maa Forbilledet være, bag ved Alle, og det maa være bag ved, for at drive Dem, der skulle dannes efter det, fremad.
Der ligger nemlig i Menneske-Slægten, og i hver Enkelt i Slægten, en dyb, bevidst eller ubevidst, Underfundighed i Forhold til hvad der skal være Forbilledet for dem, en Underfundighed, som er af det Onde. Er Den, som skal være Forbilledet, i Besiddelse af jordiske, verdslige, timelige Fortrin, hvad saa? Ja, saa er Forbilledet forkeert stillet, forkeert vendt, og saa benytter Slægten samt hver Enkelt i Slægten dette til igjen paa sin Side at gjøre forkeert omkring. Forbilledet bliver da puffet udenfor som en Opfordring til Digter-Beundring, istedetfor at Forbilledet skulde ligge bag ved, komme bag paa Menneskene som en Fordring til dem. Idet saa Forbilledet er blevet Gjenstand for Beundring, saa skulke Menneskene fra »Fordringen«, de sige: »han kan sagtens, han som er i Besiddelse af alle disse Fortrin og Begunstigelser; vare vi kun i hans Sted, da skulde vi være lige saa fuldkomne som han. Nu kunne vi ikke Andet end beundre ham, og det er vor Ære og Roes, at vi gjøre det, at vi nemlig ikke hengive os til Misundelse. Men Andet end beundre ham kunne vi ikke; thi han er i Besiddelse af Betingelser, som vi ikke ere, og som han ikke kan give os, hvor urimeligt da, at fordre det Samme af os, som han fordrer af sig selv«.
Christus er nu »Forbilledet«. Var han kommet til Verden i jordisk og timelig Høihed, saa var den størst mulige Usandhed afstedkommet. Istedetfor at blive »Fordringen« til hele Slægten og hver Enkelt i Slægten, var han blevet som en General-Undskyldning og Udflugt for hele Slægten og hver Enkelt i Slægten. Han var saa heller ikke blevet slagen ihjel – thi ogsaa dette bidrog til at ophidse de Samtidige imod ham, at de, om jeg saa tør sige, ikke kunde faae ham vendt som de vilde, at han »trodsigt og stedigt« vilde være den Fornedrede, og, hvad der forbittrer Menneskenes selvkjerlige Blødagtighed allermeest, blot vilde have »Efterfølgere« – nei, han var blevet Beundringens Gjenstand, og Forvirringen var blevet saa uhyre, som man neppe kan tænke sig den. Han sagde sig jo selv at være Sandheden, og da nu, efter Antagelsen, Menneskene beundrede ham, saa saae det jo ud, som elskede de ogsaa Sandheden, og det var næsten gjort umuligt at hitte Rede i dette. Forvirringen vilde nemlig i Samtidighedens Bestedelse være blevet lige saa stor som den er i den bestaaende Christenhed, hvor En i stærkeste Udtryk beundrer og tilbedende beundrer og  beundrer og tilbeder Christus – medens hans Liv dog udtrykker lige det Modsatte af Christi Liv, som dette blev ført paa Jorden af ham, der just for at være »Forbilledet« fødtes og levede i Ringhed og Fornedrelse. Men den Beundrende har et ypperligt Skjul; »thi«, vil han sige, »mere kan man jo dog ikke fordre af mig end at jeg i de stærkeste Udtryk – og er der endnu stærkere Udtryk i Sproget, saa er jeg ogsaa villig til at bruge dem – erkjender og bekjender, at jeg beundrende tilbeder Christus som Sandheden. Mere kan der jo dog ikke fordres af mig; kan Du sige noget Høiere?«
See, derfor fødtes og levede Christus i Fornedrelse; der levede intet, ubetinget intet Menneske samtidigen med ham saa fornedret, der har aldrig levet noget Menneske saa fornedret, der var altsaa ubetinget for ethvert Menneske umuligt, at skulke sig fra »Fordringen« ved Undskyldning og Udflugt, foranlediget af, at »Forbilledet« jo var i Besiddelse af jordiske og verdslige Fortrin, som han ikke havde. I den Forstand at beundre Christus er en senere Tids usande Opfindelse ved Hjælp af »Høiheden«. Der var, saaledes forstaaet, ubetinget Intet at beundre, med mindre man da vil beundre Armod, Elendighed, Foragtethed o. D.og Deslige End ikke det Yderste gik han fri for, at blive ynket, en ynkelig Gjenstand for Medlidenhed. Nei, der var sandeligen ikke det Mindste at beundre.
Og der var i Samtidighedens Bestedelse heller ingen Leilighed til at beundre; thi Christus havde kun det samme Vilkaar at byde Den, der sluttede sig til ham – og paa det Vilkaar har aldrig nogen Beundrer villet være med; det samme Vilkaar: at blive lige saa fattig, foragtet, forhaanet, bespottet, om muligt endnu lidt mere, i Betragtning af, at man oven i Kjøbet var Tilhænger af en saadan Foragtet, hvem da enhver Forstandig flyede.
Hvilken er da Forskjellen mellem »en Beundrer« og »en Efterfølger?« En Efterfølger er eller stræber efter at være Det, han beundrer; en Beundrer holder sig personligt udenfor, bevidst eller ubevidst opdager han ikke, at det Beundrede indeholder en Fordring til ham, at være eller dog at stræbe efter at være det Beundrede.
For dog ikke at foranledige nogen Misforstaaelse, vil jeg ikke undlade at erindre om, hvad der ogsaa er let at forstaae, at der jo gives Forhold, i hvilke det at beundre er det sande. Naar nemlig Det, der er Gjenstanden for min Beundring, virkeligen ikke indeholder og ikke kan indeholde nogen Fordring til mig om at ligne det, saa er det jo ganske rigtigt, at jeg indskrænker mig til at beundre. Jeg kan saaledes beundre Skjønhed, Rigdom, overordentlige Evner, udmærkede Bedrifter, Mesterværker, Lykke o. s. v.og saa videre; thi i alt dette er der ingen Fordring til mig indeholdt, derimod forholder alt Dette sig til en Forskjellighed mellem Menneske og Menneske, som intet Menneske kan give sig selv, men som maa gives ham. Det vil sige Beundring er sand, overalt hvor det er sandt, at jeg ved en Betingelse, som ikke staaer i min Magt, er forhindret i at kunne ligne det Beundrede, selv om jeg end gjerne vilde det. Selv om jeg end gjerne vilde det, dog nei, naar Forholdet er dette, skal jeg netop ikke ville det. Sætter jeg mig her det fast i Hovedet, at jeg saa gjerne vilde ligne eller være det Beundrede, saa skeer der let noget Andet, at min Beundring forvandler sig til Misundelse. Derfor skal jeg netop i dette Forhold forsage, selv at ville være det Beundrede; thi som Skriften siger: du skal ikke begjere; hvad der er dig nægtet, skal du ikke begjere, er det givet en Anden, skal Du glæde dig over, at det forundtes ham, og er dette Givne af den Beskaffenhed, at det kan blive Gjenstand for Beundring, skal du beundre det.
Anderledes i Forhold til det Almeen-Menneskelige, eller Det, hvad ethvert Menneske, ubetinget ethvert Menneske formaaer, hvad der ikke er knyttet til nogen Betingelse uden den, som er i ethvert Menneskes Magt, det Almeen-Menneskelige, det er, det Sædelige, det som ethvert Menneske skal og altsaa dog vel ogsaa kan. Her er Beundring aldeles paa sit urette Sted; og ordentligviis en Sviig, en Underfundighed, der søger Udflugt og Undskyldning. Kjender jeg en Mand, som jeg maa agte for hans Uegennyttighed, Opoffrelse, Høimodighed o. s. v.og saa videre,  da skal jeg ikke beundre, ham skal jeg ligne; jeg skal ikke bedrage mig selv og bilde mig ind, at derdetder var noget Fortjenstligt af mig, jeg skal tvertimod forstaae, at dette er blot Dorskhedens og Blødagtighedens Paafund, jeg skal ligne ham, og strax begynde min Stræben efter at ligne ham.
Hvad vil nu dette sige? Det vil sige: den Beundrende (naturligviis er her Tale om de Forhold, hvor det er sandt at være den Beundrende) holder sig personligt udenfor, han glemmer sig selv, glemmer, at Det er ham nægtet, det han beundrer hos den Anden; og dette er just det Smukke, at han saaledes glemmer sig selv for at beundre. I det andet Forhold (hvor altsaa det at beundre er usandt) kommer jeg strax til at tænke paa mig selv, til ene og alene at tænke paa mig selv. Idet jeg bliver den Anden vaer, denne Uegennyttige, Høimodige, kommer jeg strax til at sige til mig selv: er Du nu saaledes som han; jeg glemmer ganske ham over mig selv. Og da jeg desto værre opdager, at jeg ingenlunde er som han, saa faaer jeg saa meget at gjøre i og med mig selv, at nu, ja nu har jeg da ganske glemt – dog nei, glemt ham har jeg ikke, men han er blevet mig en Fordring til mit Liv, som en Braad i min Sjel, der skynder mig frem, som en Piil, der saarer mig. I det ene Tilfælde forsvinder jeg mere og mere, fortabende mig i det Beundrede, der bliver større og større, det Beundrede sluger mig; i det andet Tilfælde forsvinder den Anden mere og mere, idet han nemlig optages i mig, eller idet jeg tager ham ind, som man tager et Lægemiddel, sluger ham, men vel at mærke, da han jo er en »Fordring«, for i Gjengivelsen at give ham fra mig, og jeg er Den der bliver større og større, ved mere og mere at komme til at ligne ham.
At da det, i Forhold til Christus at ville beundre – eller hvad der væsentligen er det Samme, at ville tilbedende beundre – istedetfor at følge ham efter, er en Usandhed, en Sviig, er Synd, er visseligen let nok at indsee. Da imidlertid denne Form af det bevidste eller ubevidste Selvbedrag er saa saare almindelig i Verden eller i Christenheden, og da just Christi Liv, som Forbilledet, er beregnet paa at tilintetgjøre dette selvbedragerske Spil, hvorfor det kun er dobbelt at beklage, at det just  i Christenheden ved Misbrug af Christi Høihed er blevet meget almindeligt: saa gjøres det vel fornødent ret, ved Hjælp af Forbilledet, at belyse, hvad her med Flid og Forsæt eller blot ved Tankeløshed er blevet gjort dunkelt.
Naar saaledes, for indtil videre at tage et Exempel i det Mindre, en Mand begeistret kæmper for Sandhed og Ret, med enhver Opoffrelse, ubetinget uegennyttig: nu ja, det forstaaer sig, der er i Verden en Nederdrægtighed og Usselhed, som saa just derfor af al Magt arbeider ham imod, dog dette vil jeg ikke tale om her – men altsaa, naar saa er, saa er der, om ikke Mange, altid en Deel, der ikke kunne nægte en saadan Begeistret deres Beundring; de ville gjerne i de stærkeste Udtryk bevidne ham den, det er dem endog en kjer Tilfredsstillelse at lade ham forstaae, at hans Stræben ganske har deres Bifald og Beundring; de lægge ikke Dølgsmaal paa, at det harmer dem at see, hvorledes Nederdrægtigheden og Usselheden arbeide ham imod. Men hertil og ikke videre. For saavidt de derfor kunne siges ikke at lægge Dølgsmaal paa deres Harme over, hvad uretfærdig Modstand han kan lide, maa dette dog forstaaes med en vis Indskrænkning, at de nemlig i at yttre deres Harme bruge den Forsigtighed at sikkre sig en lille Smule, at de da ikke selv skulde komme i Kast med den samme Nederdrægtighed. De vælge derfor en vis Afsideshed til at yttre denne Harme, et Sted og en Omgivelse, hvor man uden Fare kan yttre sig, f. Ex.for Exempel Dagligstuens betryggede Hyggelighed, hvor man i Selskab med den Beundrede og et Par fortrolige Venner, paa hvis Taushed man ubetinget kan stole, aldeles uden mindste Følge for Ens Person, kan opløfte Røsten og tordne, paa Helteviis slaae i Bordet af Forbittrelse over Verdens Usselhed, hvor man, »ei blot til Lyst« men dog just heller ikke for Alvor, kan optræde i Helte- og Charakteer-Roller. Men dersom han, han hvem de jo beundre, paa nogen Maade vilde lade dem forstaae, om de nu ikke selv kunde beslutte sig til at gjøre som han, istedetfor at lege Krig i Dagligstuen, i Virkelighedens Verden at kæmpe for Sandhed og Ret: da er Alt forandret, da trækker Beundringen sig forsigtig tilbage,  den endog bliver vred paa ham. Og end ikke alene da, men blot han ikke vil taale deres Beundring, fordi han forstaaer, at der er Sviig, Usandhed deri, saa blive de vrede paa ham. Thi i Forhold til det Sædelige, at ville beundre istedetfor at efterligne, det er ikke de slette Menneskers, nei, det er hvad man maa kalde de bedre men tillige svage Menneskers blødagtige Opfindelse, hvorved de søge personligt at holde sig udenfor. De forholde sig kun gjennem Indbildningskraften til den Beundrede, han er dem som et Skuespil, kun at han, da det er i Virkeligheden, virker noget stærkere. Men for deres egen Person gjøre de de samme Fordringer, som man gjør i Skuespilhuset: selv at sidde tryg og rolig, udenfor ethvert virkeligt Forhold til Faren, medens de dog anslaae sig det selv til deres Fordeel, at de beundre ham, hvorved de formodentligen mene – paa en temmelig nem, priisbillig Maade, der tillige er noget nær vellystig – at deeltage i hans Fortjenester af Sandhed og Ret. Vil han derfor tage deres Beundring, saa ere de til Tjeneste, hans Liv er saa for dem en Anledning til Jubel, det vil sige, Jubel med behørig Forsigtighed, saa man ikke selv kommer i Berøring med Faren. Men at hans Liv skulde være en Fordring, ville de ikke forstaae; og mærke de endog blot, at han selv forstaaer, at det burde være saa, da er det allerede halvt om halvt forbi med Beundringen: de blive stødte paa ham; hans sære Væsen støder dem nemlig, saa de ikke kunne faae Ro til Blødagtighedens Beundring, de mærke, at det at omgaaes ham er næsten som at være til Examen, fordi hans Liv, skjøndt han Intet siger, taust examinerer deres.
Paa dette Skjær er mangen i sin Begyndelse sædelig Stræben strandet. Et saadant Menneske havde overvundet sig selv til at ville det Gode, men han stødte forkeert sammen med den menneskelige Beundring. Denne forekom ham maaskee først at være noget Smukt, noget Elskeligt – han forstod maaskee ikke strax, hvor megen Sviig og Usandhed der skjuler sig i den. Da han saa blev opmærksom derpaa, og tillige paa, hvor let den Beundring, skrøbelig og i sig selv usand som den er, kan blive aabenbar at være noget ganske Andet: vovede han dog ikke at  bryde med den. Beundringen tog ham og hans Stræben til Indtægt for sine Kredse og Festligheder – og han var tabt for Sandheden.
Vi ville nu fæste igjen vor Opmærksomhed paa Forbilledet, for tydeligere og tydeligere at see, hvorledes hans Liv var beregnet paa at fordre Efterfølgere og at gjøre Beundrere umulige. Han var, som sagt, ikke i Besiddelse af noget eneste jordisk Fortrin, hvilket med Sandhed kunde blive Gjenstand for nogen Andens Beundring, eller foranledige Nogen til den Undskyldning og Udflugt, at han, Forbilledet, kan sagtens, da han er i Besiddelse af disse Fortrin. Fremdeles, hans Liv var »Sandheden«, i hvilket Forhold altsaa just Beundring er Usandhed.
Mon han nu ikke alligevel har været Gjenstand for Beundring? Visseligen; thi det er umuligt strax i Begyndelsens første Øieblik at forhindre den Misforstaaelse, som hedder Beundring, hvilken jo endog i een Forstand er fornøden, for at faae Menneskene med. Men naar »Sandheden«, sig selv tro i at være Sandheden, lidt efter lidt bestemtere og bestemtere udfolder sig som Sandheden, saa kommer der ogsaa det Øieblik, hvor ingen »Beundrer« kan holde ud med den, hvor den ryster »Beundrerne« af sig som Stormen de ormstukne Frugter af Træet. Og just Christi Liv har gjort det aabenbart, forfærdeligt aabenbart, hvilken rædsom Usandhed det er, i Forhold til »Sandheden« at beundre istedetfor at følge efter, hvad der i Christenhedens gode Dage, hvor Fred og Tryghed begunstiger Misforstaaelsen, om muligt hver Søndag burde være bragt i Erindring. Thi naar der ingen Fare er, naar det er et Blikstille, naar Alt er begunstigende for Christendommen, er det kun altfor let at forvexle en Beundrer med en Efterfølger, og det kan gaae ganske stille af, Beundreren døe i den Indbildning, at det Forhold, han indtog, var det sande. Agt derfor paa Samtidigheden.
Hvo kan egentligen, hvis han blot har nogenlunde Menneskekundskab Menneskekundskab om, at Judas var en Beundrer af Christus! Og Christus har i Begyndelsen af sit Liv havt mange, mange Beundrere. Beundringen har ogsaa for ham villet  spænde sit Garn, at den kunde tage ham til Indtægt. Men som en Plante med indre Nødvendighed udfolder sig, saaledes var hans Liv Sandhedens Udfoldelse; han støiede ikke, han forbittredes ikke, han dømte ikke, men med Uendelighedens Magt tvang han, ved selv at være Sandheden, Alt om ham til at blive aabenbart i Sandheden eller som hvad det i Sandhed er. Og naar man saa skal til at gjøre Regnskabet op, saa fandt han i den engang beundrende Samtid ved Enden saa omtrent tolv Efterfølgere, og af disse Tolv var dog Een kun Beundrer – eller, som han almindeligviis kaldes, Forræderen, Judas nemlig, der just fordi han var Beundreren ganske rigtigt blev Forræderen. Thi dette er ligesaa let at beregne som Stjernerne, at Den, der i Forhold til Sandheden kun er Beundreren, han vil, naar der kommer Fare, blive Forræderen. »Beundreren« er blot blødagtigt eller selvisk forelsket i det Store; bliver der Uleilighed eller Fare, saa trækker han sig tilbage; lader dette sig ikke gjøre, saa bliver han Forræderen, for dog saaledes at slippe fra det engang Beundrede. Ligeledes, naar »Beundreren« i Noget og af Noget eller i Nogen og af Nogen har seet og ventet det Store, Alt, og han da opdager, at det ikke bliver Tilfældet, ja at den Vedkommende selv er Den der forspilder det (som jo Tilfældet var med Christus, der »vilde sin egen Undergang«), saa bliver Beundreren utaalmodig, han bliver Forræderen. Beundring (naar den er paa urette Sted eller i det Forhold, hvor kun Efterfølgelse er Sandheden) er en ligesaa tvetydig Ild som sandselig Elskovs, der i en Haandevending kan forandres til lige det Modsatte, til Had, Iversyge o. s. v.og saa videre
Den hellige Historie har opbevaret os Fortællingen om endnu een Beundrer, det var Nicodemus. I den bestaaende Christenhed prædikes der jo een Gang hvert Aar om Nicodemus, altsaa af disse tusinde og tusinde Præster. Sagen fremstilles da saaledes, Præsten siger: »i Grunden var dog Nicodemus en svag Mand; istedetfor aabenlyst at slutte sig til Christus kommer han af Frygt for Mennesker listende til ham om Natten.« I denne Tale behager »Præsten« sig selv, og  denne Tale har Behagelighed for Menighedens Øine – den er jo ogsaa yderst høflig, da den stiltiende egentligen indsmugler, at saavel Præsten som alle de Tilstedeværende ere ganske anderledes Folk end Nicodemus – de bekjende jo Christum aabenbart uden at frygte Mennesker – fortræffeligt, da Forholdet er saaledes forandret, at maaskee snarere de Fleste af Menneskefrygt afholdes fra aabenbart at frasige sig Christendommen! Naar der prædikes saaledes, hvad Under saa, at Christendommen, for at sige det lige ud, efterhaanden er blevet aldeles Vaas; hvad Under saa, for at erindre om et Ord af Luther i een af hans Prædikener, hvad Under saa, at »Lynilden« (Guds Vredes Ild) »hyppigt slaaer ned i Kirker«; hvad Under – rettere, forunderligt, at den ikke slaaer ned hver Søndag for at ramme en saadan Prædikemaade, der ikke er Andet end en Art Udsvævelse, idet den Talende tillyver sig selv og Tilhørerne, hvad der slet ikke er sandt om dem.
Enhver, der blot har nogenlunde Menneskekundskab, og ikke af Hensyn til Penge eller – af Menneskefrygt afholdes fra at være redelig, maa ubetinget indrømme, at en Nicodemus er i hver Slægt en stor Sjeldenhed. Naar der for Alvor er Fare paa Færde – og man er en Fornem, og Faren just er Forhaanelse, Bespottelse, Udstødelse af Samfundet: sandeligen, der findes i hver Slægt blandt de Fornemme, der jo i denne Henseende have Meget at tabe, saare, saare Faa, kun en ganske Enkelt, der dog føler saa meget for Sandheden, at han beslutter sig til om Natten at søge Forbindelse med den. Nicodemus var en Beundrer; Virkelighedens Fare, det var ham for meget, personligt ønskede han at holde sig udenfor. Men paa den anden Side, Sandheden beskjeftigede ham dog saa meget, at han søgte et Forhold til den. Skjult af Natten listede han sig – han gik jo paa forbudne Veie – til den foragtede Sandhed; det har vistnok allerede kostet ham Overvindelse at vove dette, at søge den Foragtedes Selskab. Thi hvor mørk end Natten var, og hvor omhyggeligt han end skjulte sig i sin Kappe, det var jo dog muligt, at Nogen kunde have seet og kjendt ham, det var jo dog muligt, at Noget kunde være tilstødt, der  pludselig havde angivet ham; og endelig hvad Sikkerhed havde han for, at Den, han besøgte, ikke vilde gjøre Brug deraf paa en Maade, som vilde blive til Skade for Nicodemus's gode Navn og Rygte! Dog i denne Henseende kunde han nu være sikker, og derfor ledes Tanken atter hen paa Christus. Der er dog – men deraf følger hverken, at jeg eller at Gjennemsnittet af Mennesker kunne være berettigede til at sige dette om Nicodemus, som vare vi bedre; det er, som sagt, snarere Nicodemus, der kan dømme os – der er dog noget Foragteligt i at være en saadan Beundrer; og det er dog i Grunden en Fornærmelse, naar man anseer et Menneske for at være i Besiddelse af Sandheden, et Menneske, der just derfor forhaanes og forfølges, da at komme til ham paa den Maade: det er en Fornærmelse og Oprørende. Men i Christus var der aldrig Oprør, han bød kun over ethvert Oprør, saa det blev Blikstille. Og saaledes er det just ogsaa her; over Samtalen  edmed Nicodemus hviler den samme hellige Stilhed, som overalt hvor Christus er med.
Man seer her, hvad en Beundrer er; thi en Efterfølger blev Nicodemus ikke. Det er som maatte Nicodemus sige til Christus: »dersom vi kunde træffe den Overeenskomst, saa vil jeg i Evigheden antage Din Lære – men her i denne Verden, nei det kan jeg ikke. Kunde Du ikke gjøre en Undtagelse med mig, kunde det ikke være nok, at jeg kom engang imellem til Dig om Natten – men om Dagen (ja jeg tilstaaer det, jeg føler selv hvor ydmygende det er for mig, hvor beskæmmende, og egentligen ogsaa hvor fornærmende det er mod Dig), om Dagen kjender jeg Dig ikke, om Dagen siger jeg: jeg kjender ikke dette Menneske!« See her, hvilket Væv af Usandhed en Beundrer indvikler sig i – og glem saa ikke, at i den bestaaende Christenhed er der jo ingen Virkelighedens Fare, som kan gjøre det ret aabenbart, hvorvidt En dog ikke er kun en Beundrer. Nikodemus har vistnok været villig, tilbøielig til i de stærkeste Udtryk, Ord og Talemaader, at forsikkre og forsikkre, at han antog Lærens Sandhed – det er maaskee undgaaet ham, at der dog er en Grændse for denne Stigen i Forsikkring og Forsikkring, at det slaaer om, at Forsikkringen bliver lige det Modsatte, et Modbeviis mod den ivrigere og ivrigere Forsikkrende; det er maaskee undgaaet ham, at jo stærkere En saaledes forsikkrer, medens dog hans Liv bliver uforandret, desto mere gjør han blot Nar af sig selv, angiver sig selv at være enten en Nar eller en Bedrager. Thi at En, der siger om en Lære: der er maaskee Noget i den, at hans Liv ikke forandres, deri er Overeensstemmelse og Mening. Men at En skulde være saa overbeviist, som han forsikkrer, derhos, hvis der yttres mindste Tvivl om hans Overbeviisning, færdig til at forsikkre endnu stærkere – og at saa denne Overbeviisning slet ingen Magt skulde have over hans Liv: det er en høist betænkelig, tildeels latterlig Selvmodsigelse. Dersom Christus havde tilladt en priisbilligere Udgave af det at være Efterfølger: en Beundrer, der forsikkrer ved Alt hvad Høit og Helligt er, at han er overbeviist: saa var Nicodemus blevet til at antage; saa var (hvorvel Faren her er en noget anden, ikke saa bestemt den, der er forbunden med at bekjende Christum, som Selvfornægtelsens Fare ved at være Christen) saa var hiin rige Yngling, der dog ikke vilde give alt sit Gods til de Fattige og følge efter, ogsaa blevet til at antage; saa var hiin Mand ogsaa blevet til at antage, der blot forlangte forinden at begrave sin afdøde Fader; saa havde der kun fattedes Lidet i, at endog Kong Agrippa, der »kun fattedes Lidet i« at blive overbeviist, havde været til at antage. I Ordstrid er der ingen væsentlig Forskjel paa en Beundrer og en Efterfølger, det skulde da være, at Efterfølgeren ikke er  slet saa tilbøielig til at forsikkre. Det er Skuffende nok; Beundreren kan udfordrende sige til Efterfølgeren: »er det da ikke Din Overbeviisning, at denne Lære er Sandhed, eller kan Du sige mere end hvad jeg siger, at det, ved Alt hvad Helligt er, er min inderligste Overbeviisning?« Og dog er der en uendelig Forskjel mellem en Beundrer og en Efterfølger; thi en Efterfølger er, eller stræber dog at være, hvad han beundrer.
Kun Virkelighedens Fare kan ret gjøre det aabenbart; og derfor blev det jo i Samtidigheden med Christus ret aabenbart,  hvo der var Beundreren hvo Efterfølgeren, hvor faa disse vare. Og vil man sige, at jo i de nærmeste Slægter efter Samtidigheden, i den stridende Kirke, blev Antallet af dem, der i Virkelighedens Fare som Christne vovede Alt, større: saa maa dog dette nærmere bestemmes, inden det er ganske sandt. For det første blev jo bestandigt Flere og Flere bragte i Forhold til Christendommen, end da Skuepladsen var det lille Jødeland; men altsaa maa jo selvfølgeligt Forholds-Tallet blive større, selv om Forholdet blev det samme. Dernæst maa erindres, at Prøven (Examen) i Forhold til at vove sit Liv og Alt for denne Sag var blevet formildet, saa Forskjellen mellem en Beundrer og en Efterfølger ikke kunde blive saa afgjørende aabenbar. Det var jo nu paa anden Maade (historisk) blevet vist, at Christus var det Overordentlige (ikke Gud-Mennesket, thi det forholder sig til »Troen«, og kan hverken historisk bevises eller modbevises); men staaer dette saaledes fast, desto lettere at vove, det er, desto lettere at blive enig med sig selv om at vove, det er, det kan i denne mildere Prøve ikke ubetinget afgjørende blive aabenbart, hvorvidt Ens Overbeviisning er ubetinget afgjørende en Efterfølgers. I Samtidigheden var Prøven skærpet (den skarpe Examination): at Alt syntes at vidne Christus imod, at modbevise, at han var det Overordentlige, end sige Guds Søn, at modbevise, at dethan var sandt hvad han sagde om sig; og dog skulde Efterfølgeren for at være Efterfølger vove sit Liv, Alt, her hvor det saa fuldstændigt vises, hvad Troens Vished er, hvor der slet ingen anden Vished er, ikke den historiske Visheds Hjælp. – Og nu i den bestaaende Christenhed! I den bestaaende Christenhed er der – antaget, at det er sandt, at Alle ere Christne – ingen Fare forbunden med at være Christen; og selv om det ikke er saa, at Alle i Sandhed ere Christne, er der dog ingen Fare forbunden med af Navn at være Christen, da jo Alle sige sig at være det. Her kan derfor Beundreren stige endnu høiere i Forsikkring og Forsikkring, end Nicodemus kunde; han kan sige: »det er min Overbeviisning, at denne Lære er Sandhed, ved Alt hvad Helligt er, er det min Overbeviisning; dersom det gjordes  fornødent, jeg er villig til at døe for den; dersom Alle faldt fra, jeg vil dog blive tro; dersom det blev en foragtet Sag at være Christen, jeg bliver dog tro; dersom jeg havde levet samtidigen med Christus, jeg havde ikke som NicodemusNiecodemus listet mig til ham om Natten, thi NicodemusNiodemus var dog i Grunden en svag Mand«. Det kan han sige med Taarer i Øinene, medens den lyttende Menighed hensvømmer i Taarer. Det er Skuffende; det er af uforlignelig rhetorisk Virkning dette Dersom, der danner Talen i Lighed med Hines, som opbyggede Propheternes Grave og sagde: dersom .....; en Efterfølger vilde neppe kunne holde en saa henrivende Tale. Dog er der en uendelig Forskjel mellem en Beundrer og en Efterfølger.
»Men«, hører jeg En sige, den Samme som talte med i den foregaaende Udvikling, »men det er jo dog en Umulighed, naar vi Alle ere Christne, at der saa i denne afgjørende Forstand kan være Tale om Forskjellen mellem en Beundrer og en Efterfølger: Virkelighedens Fare, som var forbunden med at være Christen, og som egentligen gjorde Forskjellen aabenbar, er jo borttaget derved, at Alle ere Christne og bekjende Christum, og altsaa er Forskjellen gjort umulig. Nu da vi Alle ere Christne, i afgjørende Forstand, i Modsætning til os Andre, at ville være Efterfølger, at ville, dog rigtignok forgjeves, søge Bekjendelsens Fare: det maatte jo tage sig lige saa besynderligt ud som en Yngling, der er dannet eller rettere overspændt ved Romanlæsning og derfor har Hovedet fuldt af Trolde, Uhyrer, fortryllede Prindsesser, tager sig ud i VirkelighedenVirkeheden, hvor han – forgjeves søger det Eventyrlige. Jeg mener: naar Alle ere Christne, saa kan den Enkelte, om han end nok saa gjerne vilde, hvis han da ikke er sindssvag, ikke komme længere end til at forsikkre; Fare kan der ikke være Tale om, og altsaa er jo egentligen det Begreb »en Efterfølger«, hvis det, saa nøiagtigt som Du gjør, skal adskilles fra en tilbedende Beundrer, gaaet ud.«
Paa denne Indvending er tilstrækkeligt svaret i den foregaaende Udvikling. Men sæt ogsaa, at det var Sandhed (og ikke meget mere et Usandhedens Gjøgleværk), at der nu ingen  Fare er forbunden med at bekjende Christum, deraf vilde saa kun følge, at Adskillelsen: Beundrer – Efterfølger var blevet for saavidt ukjendelig, for saavidt der til Grund for denne Forskjel ligger Faren, som er forbunden med at bekjende Christum. Men deraf følger ikke, at Adskillelsen: Beundrer – Efterfølger aldeles er blevet ukjendelig.
Forskjellen bliver alligevel, og mellem: at være eller dog at stræbe at være det man beundrer – og personligt at holde sig udenfor. Lad os nu reent glemme denne Fare med at bekjende Christum, og derimod tænke paa den Virkelighedens Fare, som uomgaaeligt er forbunden med at være Christen. Indeholder ikke den christelige Sæde- og Pligtlære, Christendommens Fordring til at afdøe fra Verden, til at opgive det Jordiske, til Selvfornægtelse, indeholder Dette ikke Fordringer nok, der, hvis de skulle efterkommes, kunne frembringe Virkelighedens Fare, som gjør Forskjellen mellem »en Beundrer« og »en Efterfølger« aabenbar, gjør den aabenbar just derved, at Efterfølgeren har sit Liv i disse Farer, Beundreren holder sig personligt udenfor, medens de dog begge i Ord ere enige om at erkjende Christendommens Sandhed? Saaledes bliver Forskjellen dog alligevel; Beundreren, han vil ingen Opoffrelser gjøre, Intet forsage, intet Jordisk opgive, ikke omdanne sit Liv, ikke være det Beundrede, ikke lade sit Liv udtrykke det – men i Ord, Udtryk, Forsikkringer er han uudtømmelig om, hvor høit han priser Christendommen. Efterfølgeren derimod tragter efter at være det Beundrede – og saa vil, mærkeligt nok, selv om han lever i »den bestaaende Christenhed«, den samme Fare fremkomme for ham som den der engang var forbundet med at bekjende Christum. Det vil atter ved Hjælp af »Efterfølgerens« Liv blive aabenbart, hvo der er Beundrerne; thi Beundrerne ville blive i høi Grad forbittrede paa denne Efterfølger. Og selv blot at Dette fremstilles, som det her er blevet fremstillet, vil forbittre Mange – men de maae høre til Beundrerne.
Dog maa det ikke glemmes, at den bestaaende Christenhed har gjort et Forsøg paa at afskaffe ogsaa denne Fare. Den Fare, der engang var forbunden med at bekjende Christum, den  gik ud, da vi jo Alle ere Christne; for saavidt gik ogsaa Forskjellen: Beundrer – Efterfølger ud. Den næste Fare, som fremkommer ved at gjøre Alvor af, efter Christendommens Fordring, at fornægte sig selv og forsage det Verdslige, den har man ogsaa villet afskaffe, ved at ville forlægge det christelige Liv til den skjulte Inderlighed, og saaledes gjemt der, at det ikke blev mærkeligt i Livet. I skjult Inderlighed skulde man være villig til at fornægte sig selv, at gjøre alle Opoffrelser, forsage Verden og hvad Verdens er, men man maatte – skal jeg nu sige: for Guds Skyld! – ikke lade sig mærke dermed. Paa den Maade blev den bestaaende Christenhed en Samling af hvad man kunde kalde Æres-Christne, i samme Forstand som man taler om Æres-Doctorer, hvilke jo faae Graden uden at have disputeret. I skjult Inderlighed toge vi Alle Graden, eller vi modtoge den Alle, den Ene af den Anden, som en Compliment, og vare saa Æres-Christne i samme Forstand – saaledes vilde en Spotter tale – i samme Forstand som man taler om Kakkelovns-Studenter. Men i ethvert Tilfælde Faren gik ud, og dermed ogsaa Forskjellen: Beundrer – Efterfølger, og, at jeg skal erindre om Indledningen til denne Udvikling, Christendommen blev »Betragtninger«.
For dog at skjule over denne Mislighed indførtes der i den bestaaende Christenhed en ganske ny Adskillelse i Bestemmelsen: at være Christen. Deri er der nemlig endnu til en vis Grad Mening, at man kalder »Beundreren« eller Den som høitideligt forsikkrer om sin christelige Overbeviisning, at man kalder ham en Christen, om han end just ikke er det, naar han sættes i Modsætningen til »Efterfølgeren«. Men da nu Adskillelsen: Beundrer – Efterfølger gik ud, og »Beundrer« blev Pladsen Nr.Nummer 1, saa gav det Anledning til en Forfremmelse længere ned efter; der opkom i Christenheden en Classe af Christne, som er saa mærkværdig, at den kunde fremvises for Penge. I den bestaaende Christenhed fremstode der nemlig i Tidernes Løb Fritænkere og Aander af den Art, som angrebe, haanede, bespottede Christendommen værre end de  værste hedenske Spottere havde gjort det. Men da disse Mennesker dog vare fødte i Christenheden, levede i Christenheden, hvor vi jo Alle ere Christne; og da de selv formodentlig ikke fandt det Umagen værd, eller maaskee fandt det for stort et Offer at bringe, at frasige sig Navn af Christne; og da Christenheden vistnok ved sin overordentlige Udstrækning havde tabt Spændkraft til at ryste saadanne Christne af sig: saa vedbleve altsaa disse Mennesker at kalde sig Christne, og man vedblev at kalde dem Christne. Nu, og en Adskillelse maa man jo dog have; da derfor den Adskillelse: Beundrer – Efterfølger var gaaet ud, saa indførte man en ny Adskillelse: Beundrerne bleve de sande Christne, og disse Fritænkere o. D.og Deslige bleve de usande, de daarlige Christne, men dog ogsaa Christne. Unægteligt, selv i Modsætning til »Beundrerne« ere saadanne Ikke-Christne slette Christne. Atter her sees, hvorledes Christendommen er blevet afskaffet i Christenheden. Med Bestemmelsen »Efterfølger« skal der sigtes, naar der skal tales sandt om Christendommen, »Efterfølgeren« er den sande Christen. Men nu blev »Beundreren« den sande Christen, og Christendommens Fornægtere, de bleve ogsaa saadan Christne, vel ikke sande Christne – Beundrerne bleve jo de sande Christne: dobbelte Forvirring, uendelige Dyb af Forvirrethed.
Kun »Efterfølgeren« er den sande Christen. »Beundreren« indtager egentligen et hedensk Forhold til Christendommen; og derfor affødte ogsaa Beundringen midt i Christenheden et nyt Hedenskab: den christelige Kunst. Jeg ønsker Ingen at dømme, paa ingen Maade, men jeg anseer det for min Pligt at udtale hvad jeg føler. Var det nu mig muligt, det vil sige, kunde jeg overtale mig til, bevæges til at dyppe Penslen, at løfte Meislen, for i Farver at fremstille Christus, eller for at udhugge hans Skikkelse? At jeg ikke kan gjøre det, det vil sige, at jeg ikke er Kunstner, er jo noget denne Sag uvedkommende, jeg spørger blot om, hvorvidt det var mig muligt, hvis jeg havde Forudsætningerne til at kunne. Og jeg svarer: nei, mig var det ubetinget en Umulighed. Ja, jeg mener end ikke  hermed at have udtrykt hvad jeg føler, thi det var mig i den Grad en Umulighed, at det er mig ubegribeligt, hvorledes det har været Nogen muligt. Man siger: det er mig ubegribeligt den Ro, med hvilken en Morder kan sidde og slibe Kniven, hvormed han vil dræbe et andet Menneske. Og det er ogsaa mig ubegribeligt. Men i Sandhed, det er mig ogsaa ubegribeligt, hvorfra en Kunstner fik den Ro, eller den er mig ubegribelig den Ro, med hvilken en Kunstner har siddet Aar ud og Aar ind flittigt ved Arbeidet for at male Christus – uden at det er faldet ham ind, om dog Christus ønskede sig malet, ønskede sit Portrait – hvor idealiseret det end blev – fremstillet ved hans Mesterpensel. Jeg begriber det ikke, hvorledes Kunstneren bevarede sin Ro, at han ikke mærkede Christi Uvillie, pludselig kastede Alt over Ende, Pensler og Farver, ligesom Judas de tredive Secler, langt, langt bort, fordi han pludseligen forstod, at Christus kun har fordret »Efterfølgere«, at Den, der her i Verden levede i Armod og Ringhed uden at have det, hvortil han kunde hælde sit Hoved, og levede saaledes ikke tilfældigviis ved Skjebnens Ublidhed, selv ønskende et andet Vilkaar, men efter frit Valg i Kraft af en evig Beslutning, at han neppe har ønsket eller ønsker, at en Mand efter hans Død skulde spilde sin Tid, maaskee sin Salighed, paa at male ham. Jeg begriber det ikke, mig var Penslen, i det samme Secund jeg vilde begynde, faldet ud af Haanden, jeg var maaskee aldrig blevet Menneske. Jeg begriber ikke denne Kunstnerens Ro ved et saadant Arbeide, denne kunstneriske Ligelighed, der jo er som en Forhærdelse mod det religieuse Indtryk af det Religieuse, en Vilkaarlighed, en grusom Lyst, som naar Tyrannen fik Velklangens Nydelse ud af de Martredes Skrig, altsaa ved den forøgede Grusomhed fik deres Skrig til for ham at betyde noget ganske Andet – denne kunstneriske Ligelighed, som hans Omgivelse vistnok har udtrykt, at Billedet af Vellystens Gudinde fandtes i hans Arbeidsværelse, beskjeftigede ham lige saa meget, at først efter at have gjort det færdigt, gik han over til at fremstille den Korsfæstede. Er dette dog ikke en Omgang med det Hellige mod dets Natur? Og dog, Kunstneren beundrede sig selv, og Alle beundrede Kunstneren. Det Religieuses Standpunkt forrykkedes ganske; Beskueren betragtede Billedet i Egenskab af Kunstkjender: om det nu er lykkedes, om det er et Mesterværk, om Farvespillet er rigtigt, og Slagskyggerne, om Blod seer saaledes ud, om det lidende Udtryk er kunstnerisk sandt – men Opfordring til Efterfølgelse fandt han ikke. Kunstneren beundrede man, og hvad der var virkelig Lidelse, den Helliges virkelige Lidelse, det gjorde Kunstneren paa en Maade i Penge og Beundring, ligesom naar en Skuespiller fremstiller en Tigger, og nu næsten tilvender sig den Medlidenhed, der med Rette tilkom den virkelige Armod, for hvilken man haardhjertet gyser tilbage, og vel tilsidst finder den usand i Sammenligning med Skuespillerens Fremstilling. Ja, det er mig ubegribeligt, endnu engang det er mig ubegribeligt; thi det er maaskee aldrig faldet Kunstneren ind, at det var hellig Brøde – og dette er mig end ubegribeligere. Dog just derfor afholder jeg mig fra enhver Dom, at jeg ikke skal gjøre Uret; men jeg anseer det for min Pligt at udtale, hvad jeg dog med Rette tør kalde en christelig Følelse. Det er ikke noget Forslag til at antaste Kunstneren eller noget eneste Kunstværk, paa ingen Maade, nei det er en Gaade, jeg føler mig forpligtet til at opgive. Thi at det er christeligt hvad jeg siger, derom er jeg i mit inderste Hjerte forvisset; men jeg tør ikke sige mig selv at være en saa fuldendt Christen, at jeg turde mene i ethvert Øieblik at have det lige nærværende, eller at overtage enhver Affølge af det her Sagte. Men det Sagte er mig, og jeg mener, det er for Christenheden som et Sømærke med Hensyn til at opdage, i hvilken Retning Christenheden egentligen styrer, om det er dybere og dybere ind i Christendom, eller længere og længere bort fra Christendom.
Snart er det kommet saavidt, at en Beundrer af Christendommen er en Sjeldenhed; Gjennemsnittet ere lunkne, hverken kolde eller varme, og Mange ere Fritænkere, Spottere, stærke Aander, Fornægtere. Men »Beundreren« er jo dog i strengeste Forstand ingen sand Christen; kan man ikke sige, at han er lunken, fordi der  er Hede i ham, saa kan man dog heller ikke sige, han er varm. Kun »Efterfølgeren« er den sande Christen.
Snart er det kommet saa vidt, at man paa de forskjelligste Maader maa tage Kunsten til Hjælp for at faae Christenheden til at vise dog nogen Deeltagelse for Christendommen. Men skal Kunsten hjælpe, det være Billedhuggerens Kunst, det være Talerens, det være Digterens Kunst, saa faae vi i det Høieste »Beundrere«, der, medens de ved Siden  af beundreaf at beundre Kunstneren, ved hans Fremstilling ledes til at beundre det Christelige. Men Beundreren er jo i strengeste Forstand ingen sand Christen, kun Efterfølgeren er det.
Snart er det kommet saa vidt, at hvis man ikke vil sige: at Christendommen er dybsindig, og atter dybsindig, og Noget for den dybe Tænkning – saa faaer man Ingen til at høre Talen om Christendommen. Men hvis og denne Tale om Christendommens Dybsind, denne Tale, der smigrer Tilhørerne, vinder Mange: den vinder Christendommen kun Beundrere; og Beundreren er jo i strengeste Forstand ikke den sande Christen, kun Efterfølgeren er det.
Snart er det kommet saa vidt, at skjøndt der ofte nok prædikes om, eller rettere anstilles »Betragtninger« over, hvad det vil sige at følge Christum efter, hvad det er at være en Christi Efterfølger o. s. v.og saa videre, frembringer Talen dog, hvis den overhovedet frembringer nogen Virkning, kun den, at den bestyrker Beundrere i at beundre Christendommen, og engang imellem vinder denne en ny Beundrer. Men Beundreren er jo ikke i strengeste Forstand den sande Christen, det er kun Efterfølgeren.










VII.

VII







Joh. XII, 32: Og jeg, naar jeg bliver ophøiet fra Jorden, vil jeg drage Alle til mig
.




Ja, Herre Jesus Christus, hvad enten vi ere langt borte eller nærved, langt borte fra Dig i Menneskenes forvirrede Vrimmel, i verdslig Travlhed, i jordisk Bekymring, i timelig Glæde, i blot menneskelig Høihed, eller længere borte fra alt Dette, i Eensomhed, i Forladthed, i Miskjendelse, i Ringhed – og Dig nærmere: drag Du os, drag os ganske til Dig.



Hvorledes de forelæste hellige Ord ere at forstaae, have vi nu viist fra forskjellige Sider, ikke som var deres Mening derved blevet forskjellig, nei men fra forskjellige Sider have vi stræbt at komme til den ene og samme Mening af Ordene. At denne er Ordenes rette Mening, vil vel heller Ingen nægte os. Men til Bekræftelse ville vi dog ikke undlade at anføre Den, der ikke blot, som Forfatteren af Ordene, dog vel er sine egne Ords bedste Fortolker, men ved sin guddommelige Myndighed paabyder Taushed, og bortskærer al videre Fortolkning, hvis den ikke fører til det Samme: Apostelen Johannes. Han siger udtrykkelig i det følgende Vers, 33: men han (Christus) sagde dette for at betegne, hvad Død han skulde døe. Altsaa Ophøielsen fra Jorden forklarer Apostelen om Fornedrelsen, om den dybeste Fornedrelse, Korsfæstelsen. Christelig  forstaaet er altsaa i denne Verden Ophøielse Fornedrelse. Saa indgik Christus til Høiheden, men hans Liv og Levnet paa Jorden er jo hvad han efterlod til Efterfølgelse: at sand Ophøielse er Fornedrelse, eller at Fornedrelse er sand Ophøielse. 



Her ville vi saa slutte disse Udviklinger, overladende til Enhver, om han vil læse, overladende det til Læseren, hvilken Anvendelse han, i Henseende til Inderliggjørelse, vil paa sig gjøre af det Læste.



Men Dig, Herre Jesus Christus, ville vi bede, at Du vil drage os og drage os ganske til Dig. Hvad enten vort Liv skal glide roligt hen i Hytten ved den stille Sø, eller vi skulle forsøges i Kamp med Livets Storme paa det oprørte Hav; hvad enten vi skulle »søge Ære i at leve stille« (1 Thess. 4, 11) eller, stridende, i Fornedrelsen: drag Du os, og drag os ganske til Dig. Naar Du blot drager os, da er dog Alt vundet, om vi end, menneskelig talt, Intet vandt, og Intet tabt, om vi end, menneskelig talt, tabte Alt: da var hiint eller dette Livs-Vilkaar vort Livs Sandhed; thi Du drager Ingen til uværdig Fjernhed fra Farerne, men heller Ingen ud i dumdristig Voven.
Vi bede for Alle. For det spæde Barn, som Forældrene føre til Dig, at Du vil drage det til Dig. Og naar senere Forældrene virke saaledes paa Barnet, at det føres til Dig, da bede vi Dig at velsigne denne deres Gjerning; men naar de virke forstyrrende paa Barnet, at Du da vil bøde derpaa, saa dette Forstyrrende ikke drager Barnet fra Dig, at Du vil lade ogsaa Dette tjene Barnet for at drages til Dig: o, Du som kaldte Dig »Veien«, Du har jo just ogsaa derfor flere Veie, end der er Stjerner paa Himlen, og overalt Vei, Vei som fører til »Veien«. – Vi bede for Dem, der have fornyet den Pagt med Dig, hvilken vi Alle have indgaaet, de Fleste af os ogsaa fornyet, de Fleste af os ogsaa atter brudt, dog ikke Alle, thi vi bede jo for Dem, der, i en anden Forstand end Barnet, staae som ved Indgangen til Livet, efter at have fornyet deres  Daabs-Pagt: vi bede Dig, at Du vil drage dem til Dig. O, Du, der ikke blot tager Løfter, og ikke blot selv holder Løfte, men ogsaa er et stakkels Menneske behjælpelig i at holde sit Løfte: Du drage dem til Dig ved »Løftet«, og brydes det, Du drage dem atter til Dig ved det atter og atter fornyede Løfte. – Vi bede for Dem, der oplevede, hvad der jordisk er dette jordiske Livs skjønneste Betydning, for Dem, der i Elskov fandt hinanden, vi bede for de Elskende, at de ikke maae love hinanden mere end at de kunne holde det; og selv om de kunne holde det, bede vi Dig, at de ikke maae love hinanden for meget i Elskov, at denne deres Elskov ikke maatte vorde dem til Hinder for, at Du kan drage dem til Dig, at den meget mere maatte være dem behjælpelig dertil. – Vi bede for Manden, at hans betydningsfulde Gjerning, hvis han er saaledes stillet i Livet, eller hans travle Virksomhed, eller hans møisommelige Arbeiden ikke maatte bringe ham Dig i Glemme, men at han i sin Gjerning, i sin Virksomhed, i sin Arbeiden maatte føle sig mere og mere dragen til Dig. – Vi bede for Hustruen, hvem det stillere Liv blev anviist, fjernere fra Verdens Adspredelser og Larm, at hun under sin elskelige Gjerning i Hjemmet maa bevare i dybeste Forstand »Samling« ved at føle sig mere og mere dragen til Dig. – Vi bede for Oldingen i Livets Aften, at, nu da Arbeidets Tid er forbi, Tanken om Dig, der drager ham til Dig, maa ganske fylde hans Sjel; vi bede for Oldingen paa Gravens Rand, at Du vil drage ham til Dig. – Vi bede for Alle, for Den der i dette Øieblik hilser Dagens Lys, at dette maatte vorde ham Livets Betydning, at drages til Dig; og vi bede for den Døende, Den hvem maaskee Meget og Mange ønskede at holde tilbage, og Den, ak hvem Intet og Ingen holder paa: vi bede, at det maa have været ham Livets Betydning, at drages til Dig.
Vi bede for den Glade og Lykkelige, Den der for Glæde neppe veed hvor han skal hen, at Du vil drage ham til Dig, og lade ham lære, at det er derhen, han skal gaae; vi bede for den Lidende, der ikke veed, hvorhen han skal gaae i sin Elendighed, at Du vil drage ham til Dig: at baade den Lykkelige og den Lidende, hvor ueens end deres Vilkaar er i Livet, maatte enes i Eet, i ikke at vide nogen Anden at gaae til, end til Dig.
Vi bede for Dem, der have Omvendelse behov, at Du vil drage dem til Dig fra Fortabelsens Vei paa Sandhedens; for Dem, der have vendt sig til Dig og fundet Veien, bede vi, at de maatte gjøre Fremgang paa Veien, dragne til Dig. Og da, naar Sandheden er »Veien«, der jo »kan feiles paa tre Maader: ved at gaae feil af Veien, ved at snuble paa Veien, ved at svinge af fra Veien« – saa bede vi Dig, at Du vil drage de Vildfarende til Dig fra Afveien, styrke de Snublende paa Veien, føre de Forvildede tilbage til Veien.
Saaledes bede vi for Alle; dog Ingen formaaer jo at nævne hver Enkelt, ja, hvo formaaede blot at nævne alle Forskjellighederne! Saa nævne vi endnu blot een Forskjel. Vi bede for Dem, der ere Ordets Tjenere, Dem hvis Gjerning det er, saavidt et Menneske formaaer det, at drage Menneskene til Dig: vi bede, at Du vil velsigne deres Gjerning, men at de tillige selv i denne deres Gjerning maae drages til Dig, at de ikke, i Iver for at drage Andre til Dig, selv holdtes tilbage fra Dig. Og vi bede for de menige Christne, at de, selv dragne til Dig, ikke maae tænke saaledes ringe om sig selv, som var det ikke ogsaa dem givet, at drage Andre til Dig, saavidt da et Menneske formaaer det.
Saavidt et Menneske formaaer det; thi Du er dog kun Den, der kan drage til Dig, om Du end formaaer at bruge Alt og Alle – for at drage Alle til Dig.



Ved »Historien« forstaaes her overalt den profane Historie, Verdenshistorien, Historien ligefrem forstaaet i Modsætning til den hellige Historie.


I Skrifter af nogle Pseudonymer er viist, at man i den nyere Philosophi forvirrende har talt om Tvivl, hvor man skulde tale om Fortvivlelse. Derfor har man saa ikke kunnet styre eller magte Tvivlen hverken i Videnskaben eller i Livet. »Fortvivlelse« viser derimod strax til Rette, ved at føre Forholdet ind under Personlighedens Bestemmelse (den Enkelte), og ind under det Ethiske. Men som man saaledes forvirrende har talt om »Tvivl« istedetfor at tale om »Fortvivlelse«, saaledes har man ogsaa havt for Skik at bruge Kategorien »Tvivl«, hvor man skulde tale om »Forargelse.« Forholdet, Personlighedens Forhold til Christendommen er ikke: at tvivle eller at troe, men: at forarges eller at troe. Hele den moderne Philosophi er, baade ethisk og christelig, baseret paa en Letfærdighed. Istedetfor at afskrække og kalde til Orden ved at tale om at fortvivle og forarges, har den vinket og indbudt Menneskene til at blive indbildske, ved at tvivle og at have tvivlet. Den moderne Philosophi er, som abstrakt, svævende i det Metaphysiskes Ubestemthed. Istedetfor nu at forklare dette om sig selv, og saa at henvise Menneskene (de enkelte Mennesker) til det Ethiske, det Religieuse, det Existentielle, har Philosophien givet det Skin af, at Menneskene kunne, som man ganske prosaisk siger, speculere sig ud af deres gode Skind og ind i det rene Skin.


Herom maa jeg henvise til: »Kommer hid alle I, som arbeide og ere besværede«, Standsningen.


Denne Tale er af Mag.Magister Kierkegaard holdt i Frue Kirke Fredagen d. 1. Sept. 1848. Da den egentligen har givet mig Ideen til Titelen, har jeg med hans Tilladelse aftrykt den. Tillige har jeg for at afrunde det Hele ved en Slutning, der svarer til denne Begyndelse, holdt Nr.Nummer 7 i samme mildere Tonart, og for saavidt opgivet en Deel af min Characteer.