Stenersen



I D.pag.paginaside 121. Allerede Gregor 7d erklærede sig mod at Skriften skulde oversættes paa Landets Sprog; da den kun vilde misforstaaes og foragtes af Folket. Synoden 1129 i Toulouse forbød Aldeles Almuesmanden Skriftens Læsning. Inocens d. 3d erklærede, at det gjaldt om Skr: hvad sagt var 2 Moseb: 19, 12.13. »At om et Dyr endog rørte det, saa skulde det dræbes« og sendte nogle Abbeder til Metz for at opbrænde de Oversættelser af Sk som der fandtes. Endelig gjorde Gregor d. 9d dette Forbud mod Bibelens Læsning af Lægfolk til en almindelig Kirkelov paa Kirkeforsamlingen i Toulouse 1229.



pag.paginæsiderne 141. 42. 43. Thomas af Aquinas»Summa« indeholdt 15000 Argumenter ɔ:det vil sige opkastede og med megen Kunst besvarede Spørgsmaal. Albertus Magnus opstillede 230 Spørgsmaal om Mariæ Bebudelse. fEfor Exempel: hvorfor det var skeet ved Erkeengel i hvilken Gestalt han kom, som en Slange elleller som en Due etc.etcetera paa hvilken Tid af Dagen etc.etcetera Om Maria var smuk? hvor gammel hun var? hvorfor hun heed Maria og ikke hellere Eva? Om Englen kom til hende gjenem lukte Døre elleller ei? – Af saadanne var det vel at det berygtede Spørgsmaal fremsattes angaaendefremsattes, om Chr:Christi MskblivelseMenneskeblivelse, om han ikke kunde have antaget en anden Natur end den mskligemenneskelige? Om ikke maaskee et Dyrs elleller Plantes? Om ikke maaske et Græskars? Om han da ogsaa som et Græskar kunde have gjort Mirakler? etcetcetera –



pag.paginæsiderne 152.Mariale ɔ:det vil sige 60 Prædikener til Mariæ
              Ære holdne af Franciskanermunken Bernardinus de Bustis 1493. Han anfører Pandecter. romerske Digtere Aristoteles. Fortæller, at Djævelen havde villet friste Maria til at indgaa Ægteskab med sig og havde ved den Leilighed citeret de 12 Tavlers Love og Pandekterne; men var bleven afviist(efter kilden)avviist.









Johan Tauler Dominicaner † 1361 i Kølln






Henrich Suso.





Johan Ruysbrock.





Gerhard Groot født i Deventer 1340. † 1384.





Thomas a Kempis født 1380 † 1471.





Johan Wessel (Gansfoet) † 1489.








HermanHerm von dem Büsches. begyndte sine Reiser 1498. 1502 i Erfurt. Luther? – 1522 – 1534.














Melanchtoni loci edidit Augusti pagpagina 127
.
Imo et vilissima fuerit libertas Chr:Christi et plus quam servitus, si solas ceremonias tollat, partem legis omnium facillime ferendam. Quis enim non pecus mactet minoremajore negotio quam iræ, amori aut similibus cupiditatibus imperet?












cfrconferjævnførStenersenReformat: H:Reformationens Historie 2, pag.paginæsiderne 155.
Munkebjerg.nordøstlig for HeydenordvedHenrich v. ZütphenZütphens. (Hans Martyrdøder beskreven af Luther. L. W. XXI, 94.)d. 10 og 11 Decbr. 1524. Gichtel af Kanne. – † d. 21 Jan: 1710.tilføjet efterGichtel af













Poul Gerhard født i Gräfenheinichen i Sachsen Aar 1606. † 1679.

I A. Franke født i Lübeck 1663, hvor hans Fader var Physicus. 1694 var det han kom til Halle, (Waisenhuus). † 1727.
Spener. født 1633. i Elsas. 1666 Præst i Dresden; 1686 til Berlin? † 1707.
cfrconferjævnførThisted for Christne. 5te Bind.
















Luc: 3, 1.

Aar 753 er Chr:Christus fødtefter Dionys.

767 kom (efter D:) Tiberius paa Thronen

altsaa 14 + 15 = 29 altsaa Chr:Christus 29 Aar glgammel
Men Dionys siger at Herodes kom paa Thronen 713 ell.eller 14 og Josephus siger, at han regjerede 37 Aar,


altsaa
713




37




––––




750

v.vel 751 † Herodes





Men nu er det bekjendt, at Chr:Christus blev født under H:, ja at endog det Bethlehemitiske Barnemord fandt Sted under ham, altsaa har Dionys feilet 6 a 7 Aar.


Luc: 3, 1.

Archel: bliver forviist i sit 9 Regjeringsaar og derpaa indføres Procuratores. Pontius Pil: var den 5te
Luc: 3, 1.Hos Josephus omtales en anden Lysanias, der var bleven dræbt 30 Aar iforveien af Antonius.
Luc: 11, 39. ? Skulde dette Sted ikke være at forstaae saaledes:saaledes, I rense det Udvortes af Fade og Skaale« ɔ:det vil sige I rense det Udv: men Apostlen har her vildet anføre et Exempel; men har saa i det første Leed holdt fast ved Exemplet ei som det var Exempel, idet han nemlig saae, at ogsaa den samme Bemærkning kunde gjøres om Fade etcetcetera (da her netop ligesom hos Msk:Mennesker der var at skilne mell:mellem noget Indv. og Udv:) – derpaa i den anden Deel το δε
          εσωϑεν gaaer han ind i Billedet igjen. Saaledes synes det hele at klare sig, idet vi antage en Tankefeil.


Mc: 4, 27.


homo solita ratione vitam degebat, sed interea semina progerminabant, ipso homine ignorante, nam deus prosperitatem concedebat, ita ut appareat, hunc successum non tam pendere ex hominibus quam ex gratia Dei

cfrconferjævnfør1 Cor: 3, 6.

Mth: 13, 36etc.etcetera Meningen af Parabelen er denne: Her paa Jorden leve gode og onde imell.imellem hverandre, der skal nok engang blive en Adskillelse; men den maae vi overlade  Gud. Det onde maa ei her forstaaes om borgerlige Forbrydelser; men om Msk.Menneskets slette Indre. Novatianerne Donatisterne o: a:og andre vilde allerede her i Livet skille Gode og Onde.


Mth: 15, 5.

Constructio difficilis aut dicta sunt per aposiopesin ita ut apodosis suppleatur hoc modo »si quis dixerit patri matrique donum etcetcetera tum is innocens est.« Aut apodosis incipit a verbis ϰαι ου
          μη, ergo non est ϰαι conjunctivum sed
          ϰαι illativum.



Mc: 7, 11.

ϰοϱβαν ex hebr:hebraico
          קָרְבָן donum sacrificium, legitur bis in N. T.Novum Testamentum Mc. 7, 11 Deo devotum est. Josephus commemorat, Naziræos sese appellasse
          ϰοϱβαν, quia sacerdotibus s.siveeller templo dare debuissent triginta siclos. – hinc
          ϰοϱβανας, α, ὁ est thesaurus sacer in N. T.Novum Testamentum Mth: 27, 6.
קָרַב
          appropinquare
.




Mth: 15, 32


εϰλυϑωσιν
ne languescant, deficiant, deliquium patiantur.

Luc: 12, 54sq:sequensfølgende Skulde Forbindelsen ikke være saaledes: Jeg har nu forudsagt Eder, at der vil opkomme megen Strid angaaende min Lære. Idet han nu taler om denne Strid kommer han til at tænke paa Strid overhovedet, og siger nu: I ere forresten saa kloge og forstaaer Eder paa Veierliget, kan I da ei indsee, at I bør forsone Eder med Eders Fjender; μηποτε ϰατασυϱη
          σε πϱος τον ϰϱιτην
etc.etcetera ???


Mth: 16, 16.

Χϱιςος indicat munus hac in terra,
          υιος ϑεου
          nexum cum Deo
.

Mth: 16, 21.Απο τοτε ηϱξατο ο
          Ιησους δειϰνυειν
          τοις μ. αυτουetcetcetera Skulde man ei heraf kunne slutte, at Mth: 12, 40 maa forklares efter L: saaledes at σεμειον forstaaes om Læren ei om Chr:Christi Død, da Mth: her udtrykkelig bemærker, at fra denne Tid af begyndte Chr:Christus at lære om sin  Død, da det synes at Apostlen ved disse Ord ligesom gjør opmærksom paa, at der til Chr:Christi Lære blev føiet ligesom et nyt Afsnit. ???


Mth: 16, 27.

Alii judicium futurum εν τη
          συντελεια των
          αιωνων
          sed describitur reditus ut proxime instans, alii de eversione Hierosolymæ. Nexus inter v.vers 27 et 28 ita constituendus videtur, αμηνut λεγω υμιν
          sed quod dico, non opus est ad illud judicium provocare, jam enim initium habebit ab eo tempore, quo ecc:eccleccia mea condita est
. – ?



Mth: 17, 24.

Admodum urbane tributum exigunt, unde concluserunt nonnulli, doctores judaicos fuisse immunes ab hoc tributo solvendo, sed plerosque pietate ductos sponte solvisse; sed est mera conjectura. Tradunt Rabbini, exactores tributi sacri a die 15 Adar comiter ac benigne singulos rogare, a 25 vi adhibita exigere.



Mth: 18, 15:

μεταξυ σου ϰαι
          αυτου μονου
בֵינְךָ‎
          וּבֵינוֹ‎
          לְבַדְכֶם
αμαϱτανειν εις τινα
          i: e:id est αδιϰειν

Mth: 18, 24.ταλαντονכִּכַרErant diversa genera talentorum atticum, syriacum, babylonicum. h: l:hoc loco sine dubio talentum syriacum = 3000 sicli = 500 Th.Alii en Sekl. 4 ℳMark. en Drachme 1 ℳMark. en Talent 2000rdrigsdaler. en DenariusDenaria 1 ℳMark. 1 As først 110 Drachme, dernæst 116. En Kodrans ¼ As. λεπτος = ½ Kodrans. en Stater = 1 Sek. 4 ℳMark. Mina = 10 Rbd.Rigsbankdaler en Stater = 2 ℳMark.
Luc. 10, 26.πως αναγινωσϰειςαναγινωσϰεινformula inter Rabb.Rabbini solita מָה‎
          קָרָאתָ

27.
εξ
          ολης της ισχυος
כָל־מאֹדךָ

Mth: 16, 18 Den første Mand, der urgerede denne Sætning om Pavens Primat grundet paa Peters Primat var Pave Gelasius 1
          † 496. – Iøvrigt er det mærkeligt, at den Forklaring, som Luther tyede til, i den nyere Tid er bleven gjentaget nemlig ved Stolbergs Omvendelse, da man søgde at afholde ham derfra. – Grundtvig har 
1. Papir 4:1, bl. [2v]-[3r], med Papir 5:1, bl. [1r], vedlagt. Sammenvisningstegn ses til venstre midt på Papir 4:1, bl. [2v], og øverst til venstre på Papir 5:1
i en af sine Prædikener erindret om, at man maa skilne mell.mellem
          πετϱος og πετϱα. Du er Klippemanden og paa Klippen vil jeg bygge min Kirke; saa at Klippen var Chr:Christus. –
Mth: 16, 14Jeremias. De troede, at Jeremias under den almdl:almindeligeald Forvirring havde gjemt de hell.hellige Kar, og at det altsaa var nødvendigt, at han kom for at bringe Alt paa den gl.gamle Fod. Dette omtales i Esræ 4 Bog. –
Luc: 17, 19.η πιστις σου
          σεσωϰε σε. Det synes underligt, at Chr:Christus tilføier det; thi det angav han jo altid som en Betingelse for at blive frelst, at de troede; men hvorledes bleve da de Andreandre frelste, som ikke viste deres Troe, ja som ikke engang synes at have havt den, da de ikke vendte tilbage for at give Gud Æren. ??



1cfr.conferjævnførpag.paginæsiderne 1.
ud for ovenstående tekst i linje 20; henvisningen gælder Papir 5:1






Luc: 17, 16.

ϰαι αυτος ην Σαμ:
inde cognoscere discipulum Pauli. Videtur enim hæc esse observatio ipsius Lucæ, qui ut ipse Paulus erexit gentiles præ Judæis.



Luc: 17, 20.

Videtur hæc quæstio esse ab Pharisæis ironice proposita hoc sensu: Institutio vestra semper eo redit, ut inculcetis poenitentiam ante quam venerit regnum Messianum. Quando vero illud regnum venturum est.

Luc: 17, 24.Fulgus adhibetur ad maximam celeritatem indicandam ita de SatanaLuc. 10, 18.
Mth:Luc: 19, 7.Jussit Moses hoc in Deut 2424,
initio. Jesus respondet: Moses non jussit (ενετειλατο) sed permisit (επετϱεψεν), ratione habita duri vestri cordis (קָשֵה־לב). Chr.Christus igitur malit
          ενετειλατο in
          επετϱεψεν.
Hiericho laae i en smuk Egn 7 Mile 5? (Bram̄er) fra Jerusal. 2 M. fra Jordan bekjendt for sine Palmetræer. Dalen ved Jericho var gjenemskaaret af en Bæk,Dal, som engang var salt men Elisa forvandlede den til fersk. – Josva. – Herodes døde her – Den var eten vigtigt Toldsted, da de fleste Jøder fra Gallilæa drog denne Vei.


Luc. 19, 1.

Ζαϰχαιος ex זַכָאִי ex זָכָה
          purus fuit
.

Mth: 21, 33ληνονtorcular 2) vas, in quo uvæ calcantur
          גַת‎ 3.) ut h: l:hoc locoיֶקֶב lacus(efter kilden) locuslocus, torcularis v.vel fovea, in quam excipiebatur succus.


Mth: 21, 44.

συνϑλαω (ex συνσον et ϑλαω
          tero, tundo) contero, h: l:hoc loco salute excidet. bis occurrit Luc: 20, 18.



Luc. 20, 16.

μη γενοιτο
Alii statuunt eosesse metu perculsos hoc dixisse »averruncet hoc Deus« alii rectius ironice: certe non fiet, major enim erit Gratiae Dei. – 




Mth: 23, 16

etc.
etcetera



Chr:Christus refutat doctrinam Pharisæorum de jurejurando. Is enim, qui jurat, semper jusjurandum refert ad Deum. Nam inde pendet omne pretium jurisjurandi.


Mth: 24, 24.
Docet Chr:Christus quam lubricum sit modo miraculis fidem superstruere, nam ut distinguantur falsa miracula a veris, requireretur plena naturæ cognitio. Igitur in iis dijudicandis respicimus non naturam sed consilium.

Mth: 26, 3.Καιαφα. Observandum, Josephum narrare nomen ejus fuisse Josephum, ergo Cajaphas erat cognomen ejus vel ex
          כַיפָא πετϱα ob duritiem vel ex
כַיָבָא‎כָיָבָא‎
oppressor.



Luc: 22, 48.

Sensus horum verborum pendet ex pronuntiatione aut: num tanta est impudentia tua ut osculo signo amorisarmoris turpiter abutaris, ita si emphasis quæritur in
          φιληματι. aut noli credere me latere animum tuum erga me hostilem
.



Mth: 26, 61.

δυναμαι
          ϰαταλυσαι respiciunt hæc verba ad Joh: 2, 20. verba incertæ interpretationis, certe false explicarunt ea Judæi. Act. 6, 14 simillima occurrunt de Stephano
.




Luc: 23, 30

etc.
etcetera




ex hac narratione de mulieribus Chr:Christus prosequentibus orta est legenda de Veronica pia matrona Hierosolymitana, quæ accurrit etad linteo Jesu abstersit sudorem, atque ut ei esset præmium perenne effecit Jesus ut facies sua linteo impressa maneret, quod sudarium servatur Romæ in basilica Petri, et ostenditur una cum lancea, qua latus Chr:Christi perfossum estbl. [4r]-[6r] er ubeskrevet

















σιτιστος ex σιτιζω
          saginatus, altilis Mth: 22, 4.


Φιμοω (ex
          φιμος capistrum) 1) capistro os obturo 1 Cor 9, 9. 

2) obmutescere facio –
          φιμοομαι obmutesco.

διυλιζω (ex
          δια et υλιζω defaeco ex
          υλη faeces) percolo, percolando purgo –
          δ. τον ϰωνωπα
          vinum percolando purgare a culice
.

αϑωος (ex a pr:providentia et ϑωη
          poena, mulcta persolvenda LXXSeptuaginta pro
          נָקִי) qui culpa vacat. insons. apud profanos genitivo conjungitur
          αϑωος τινος
          immunis, liber ab aliqua re, nostri vero scriptores secuti hebr:hebraico מִן‎ נָקִי dicunt
          αϑωος απο τινος.










se Papir 4:11I  Prædiken af Grundtvig bemærker han, at det vistnok var nødvendigt, at Troen var tilstede; thi dersom de Ord »Herre Chr:Christus frels os« blot havde været Mundsveier, var han ikke bleven frelst; men paa det første Sted tales om den umidd.umiddelbare Troe, som kan fremkaldes ved Lidelser etcetcetera, paa sidste Sted om en om jeg saa maa kaldeden saa kaldte potenseret Troe.










2. Papir 5:2, bl. [1v]raskse illustration 2 paa det     exstinguere    
          exsting
 rask paa det                          exstinguere
                  Syst 
rask paa det            –––
rask paa det    Naaden     exstinguere Wieland
–    Systemer
rask paa det                    exs
              kjendt     Wieland
ש
                   Naaden          Syst         rask paa det     W.
שְפַל־רוּחַ
                  System         W
                              Wieland.
                            Syst    –
                Systemer                 Systemer
                                Systemer.
                1 Tim. 5, 17.                          משפת
                                Systemer
Systemer
                        Dannelse
Systemer.                                 הוֹכִיחַ‎
                 הוֹכִיחַ‎
                                          
          הוֹכִיחַ






            W.        W        W        W
                W
                                        Systemer










Steder om Chr:Christinærforestaaendeπαϱουσια. 1 Cor: X, 11.1 Thess. 4, 15. 1 Cor: 15, 51. Jac. 5, 7-9. 1 Joh. 2, 18. Phil 4, 5.




πιστευομαι
          significat 1) fidem invenio creditur mihi. 2 Thess: 1, 10 2) committitur s:siveeller concreditur mihi. Rom 3, 2. 1 Thess. 2, 4
.


















(Rom: VI, 7. Rom: 9, 28.)

Rom: VI, 7. Rom: 9, 28.



Act:12, 6
          αλυσις –
          εως. vinculum, catena 2) status vincti, status custodiæ
Eph: 6, 10; 2 Timth: 1, 16.
          – 13, 4.
          αποπλεω –
          ευσω. navigo, nave discedo. quater: Actact: 14, 26; 20, 15; 27, 1. – 13, 50
          παϱοτϱυνω (παϱα et
          οτϱυνω
          instigo) instigo ad aliquid, incito, concito. est apud profanos poeticum.
13,50 οϱιον
          – ου. גְבוּל neutrum ex
          οϱιος ad terminum spectans. terminus finis. 14, 1 ϰατα το
          αυτο simul. 14, 10 ἡλατο aor. 1. 3 sing. ex
          ἁλλομαι. 14, 13 στεμμα –
          τος (ex στεφω perf. pass.
          εστεμμαι
          corona circumdo, cingo) vitta, infula potissimum vittæ, quibus victimæ ornabantur.
14, 16
          παϱοιχομαι, f.futurum παϱοιχησομαι perf.perfektum
          παϱῳχημαι. (ex παϱα
          et οιχομαι abeo discedo.). 15, 20
          αλιςγημα apud profanos non legitur, nec
          αλιςγεω ex quo deducendum.
          αλιςγεω (est ex αλιω
          voluto) volutando inquino, contamino, polluo, et legitur in versione Alex.Alexandrinæ pro גֵאֶל
          hinc substantivum de carne e victimis gentilium residua(efter kilden)ressidua.
17, 4
          πϱοςϰληϱοω. sorte alicui aliquid tribuo, de sorte, quæ a Deo s.sive fato definitur pass. ex Dei voluntate attribuor, adjungor.
          – – 17, 6
          αναστατοω
          ex αναστατος
          (surgens, expulsus; destructus), sedibus suis expello – destruo, perturbo – – 18, 2
          πϱοςφατως ex
          πϱοςφατος (πϱο et
          σφαζω
          macto) nuper mactatus deinde in universum recens.
          – 18, 7.
          συνομοϱεω (ex συν·· – ὁμου
          – ὁϱος finis) confinis.
19, 12
          χϱως (cognatumex
nominibus χϱοα, χϱοος ex
          χϱαω) superficies rei alicujus, hinc etiam color ejus, superficies corporis humani, cutis hic: quæ cutem corporis, nudum corpus contegerant
          – 19, 35
          ϰαταστελλω
          1) demitto, contraho ut vela 2) mitigo tranquillo. 36 opportet vos esse tranquillos.
















Gal: 3, 19-4, 8.


De nexu nonnulla præmonenda videntur. In cap:capitel 3 duobus momentis probat homines ad salutem per legem pervenire non posse. Alterum argumentum est exhæc historia petitum; docet, Abrahamo salutem contigisse, non ob circumcisionem, non ob facta, sed ob fidem (Gen: 12, 3.). In altero testem argumentationis suæ ipsam legem inducit, afferens verba Deut: 27, 26; Lev: 18, 5: Hanc argumentationem vero penitus pertractanti apparebit, P: hoc loco argumentationem accommodare lectoribus; quæ res quamquam explicatu facillima, tamen, cum multos interpretes (Calvin) torserit, silentio non prætermittenda videtur. P: enim h: l:hoc loco a priori statuit, homines omnino non posse legi satisfacere, atque adeo salutem ex ea non adipisci; id vero non probat. Hæc vero difficultas, si ad lectores respexerimus, prorsus evanescit. Habebant enim ii, prouti Chr:Christi religioni dediti, sibi persuasum, sese non potuisse legem explere (Mth: 5, 17.).

Ita ad liquidum perducto, homines non posse salutem petere ex lege, ad rem fortasse a Judæis objiciendam respondit. Sæpius P:, ubi de auctoritate legis deque efficacia ejus ad homines salvos præstandos agit, huic objectioni obviam it. Atque non possumus non fateri, hance quæstionem, si aliquando Judæorum cogitationes respexerimus, jure suo esse propositam. Jam vero si quæritur, quid insit huic quæstioni
          τι ουν ὁ
          νομος, ratione habita commatis, quod sequitur; statuendum puto duas quæstiones in hacce latere. Si enim tenemus, Judæos plurimum tribuisse legi M:Mosæ, eamque pignus benevolentiæ Dei habuisse, atque videmus P: vehementer invehi in legem, eundemque demonstrare, homines per legem æternam salutem consequi non posse, eumque adeo statuere, legem hominibus, quod promiserit, non posse præstare, – tum necesse est, Judæi hanc quæstionem proponant: »Quid est igitur lex«. estne illa divinæ an humanæ originis. –
          Ad hanc quæstionem respondetrespondit P: hisce verbis
          ετεϑη διαταγεις
          δι' αγγελων. Nam aliter, cur hæc verba adjecerit P, equidem non video. – Altera qæstio est: cur igitur lex data est. Judæos enim hoc sibi persuasum habuisse, homines posse per legem salvos præstari, ostenditostenedit et doctrina Pauli; si enim Judæi negassent homines posse per legem salvos esse, tum omnino superfluum fuisset, hoc iis inculcare; et vivendi ratio Judæorum, nam summam operamsumma opera dederunt···tisfsa, legi satisfacerent, quarecuare etiam legalitas maxime inter eos floruit. Ad hanc quæstionem respondet hisce verbis:
          των παϱαβασεων
          ενεϰα.
των
          παϱαβασεων
          ενεϰα. primum de singulis verbis.
παϱαβαςιςindicat peccatum, cujus sibi conscius est auctor, quo ille certam legem transgreditur. (Verbum synonymon est
          παϱαπτωμα.) Hanc notionem inesse verbo ex etymologia videre licet, derivatur enim ex
          παϱα et βαινω. IndeUnde etiam ortum est, ut P: semper hoc vocabulum  usurparetusurpet, ubi est sermo de peccato Adami. Adhibet vero
          αμαϱτια ubi sermo est de peccatiscujus auctor non est sibi conscius.gentilium. –

De sensu, quod attinet, nonnulli statuerunt hunc esse sensum: legem datam esse, ut cohiberet peccata. Sed observ: est. 1) si hoc fuisset consilium legis, nondum ad scopum sibi propositum pervenisset; re igitur infecta abrogata est, quod non··· non convenit cum sapientia Dei; et si pervenisset, tum religio Chr:Christi, cum lex homines salvos præstare potuisset (Lev. 18, 5.), opus non fuisset. 2) hic sensus omnino non congruit cum doctrina Pauli. Docet enim ille tantum abesse, ut lex removere peccata possit, ut etiam ansam det peccati (1 Cor: 15, 56.). – Si igitur analogiam spectamus hic sensus evadit: lex data est, ut homines peccatorum sibi conscii fiant, atque adeo animus ad deum convertatur. (Rom: 3, 20. 7, 8.13.).

διαταγεις
          δι' αγγελων. Constat Judæos semper narrationem de lege Mosaica auxisse et exornasse. Hujus rei etiam h: l:hoc loco documentum habemus. De præsentia enim angelorum nihil exstat in libro Ex. Hæc traditio est serioris originis, nec quidquam in V. T.Vetus Testamentum occurit. In LXXSeptuaginta vero in libro Deut: XXX, 2 adduntur hæc verba οι
          αγγελοι εξε
          δεξιων
          αυτου. Rabbini multa simplici narrationi sacræ scripturæ addiderunt, ita tradiderunt, Mosem de monte decedentem oblitum fuisse verba Dei, sed duos angelos missos esse, qui ei verba Jehovæ in memoriam revocarent. Statuerunt enim Rabbini Deum semper apparere hominibus angelis cinctum, ut majestatem ejus indicarent. Occurrit hæc traditio etiam in Act: 7, 53. εις διαταγας
          αγγελων. (quæ verba tamen nonnulli de variis classibus angelorum explicarunt); Heb: 2, 2.
εν χειϱι
          μεσιτου.μεσιτηςμησιτηςqui medius inter duas partes stat, mediator. εν
          χειϱι בְיָד
          occurrit hæc formula etiam Act 7, 35; fere idem indicat quod δια
          cum genitiv:, quod sæpissime occurrit, ubi Chr:Christus commemoratur ut instrumentum Dei ita in creatione mundi etc.etcetera (Heb. 1, 2. Joh. 1, 3. Col: 1, 16. etc.etcetera).
ὁ δε
          μεσιτης ενος ουϰ
          εςτιν.Difficultas in vocabulo ενος
          absolute posito. Nonnulli subintelligunt
          πϱαγματος, muneris, ministerii, consilii ɔ:det vil sige omnibus mediatoribus non idem est consilium, Deus vero unus est. Alii subintelliguntsunbintelligunt σπεϱματος
          hoc sensu: mediator non est unius partis s.sive factionis; nam semper duæ partes adesse debent. Alii subintelligunt
          νομου. Hæc explicatio maxime in hunc locum quadrat. Ita fere apostolus ratiocinatur: lex Mosaica quidem data est per mediatorem, sed inde non sequitur, legem Mosaicam ita per se sufficere, ut religio perfectior in locum ejus succedere non possit; nam in notione mediatorismediatoris, nihil est, quod prohibeat, quo minus plures mediatores admittamus. –

d. 3die4 Decemb: 1833.





a

19.



b




NB.
Nota Bene






c

v. 20.











det jo netop anføres som noget Characteristisk ved ham, at han vedbliverms. beskadiget; således også i det følgende at synke dybere. (Maaskee kunde og det Udtryk απ' αιωνος Luc: 1, 70 forstaaes paa en lignende Maade, saa at derved tilkjendegaves, at det især var Væsentlig for Propheterne at forkynde Messiæ Komme?) Stedet Joh: 8, 44. blev da at forstaa saaledes: Djævelen dræbte (i aandelig og deraf flydende physisk Henseende) MskMennesket, og det hørte Væsentlig med til hans Væren, at han forlokkede MskMennesket og forlokker dem. Imidlertid bruges her paa dette Sted Imperf: ην med Betydning, da nu ved Chr:Christi Komme Djævelens Magt er ophævet; vel vedblev han at synde (αμαϱτανει 1 Joh: 3, 8), men han ophørte at være ανϑϱωποϰτονος, uden forsaavidt Msk.Mennesket selv gav sig i hans Magt. Udtrykket απ' αϱχης angiver saaledes en Tidsbestemmelse, som fEfor Exempel i dette Tilfælde: saa længe der har været MskMennesker til, har Djævelen forsøgt at forføre dem, altsaa lige fra de første Msk.Menneske af.

d 103 34.












pag.paginæsiderne 5
          øverst. Skal Ethiken opstille dette Begreb af K:Kirkea priori, saa seer jeg ikke, hvorledes det vilvild kunne bestemme de Steder, i hvilke de individuelle Skikkelser, saasnart de historisk ere fundne; thi det kunde jo være at Historien ei svarede til vor Forestilling; skal den opstille den a posteriori, hvori bliver saa dens Virksomhed forskjellig fra Religionsphilosophie. – Begrebet K.Kirke maa jo være saaledes opstillet, at alle Arter af K.Kirke passe ind der under; thi ellers kunde jo det Tilfælde møde, at vi stødte paa noget, som vi maatte kalde KKirke, og som dog ei lod sig henføre under det opstillede BBegreb.



pag.paginaside 6. wissenschaftlichen Disciplinen. Disse maa da vel ogsaa igjen være gjenemtrukne af den chr.christne Aand; thi ellers komme vi jo til at bygge med fremedartig Materiale?











Jeg kan ikke see Andet, end at S. ligefrem sætter Selvbevidstheden istedetfor Følelse (pag.paginaside 16) i Modsætning (til pag.paginaside 8. 2.)














§ 4..








Naar vi selv indenfra blive paa een ell.eller anden Maade, uden at Andet tillige dermed er sat, saa er dette det simple Forhold af et sig selv væsentligt ligt blivende. 









m.m.m.
m.
C    V





Absolut Frihedsfølelse kan det ei være; thi udsigerde Frihedsfølelsen en af os udgaaende Selvvirksomhed, saa maa denne have en Gjenstand, der paa en ell.eller anden Maade er givet os, hvilket ikke kunde skee uden en Indvirkning af den paa vor Modtagelighedherefter følger folieringen SKs beskrivning af bladene



















Dogmatik er en TheologisktheologiskVidensk.Videnskab






Kirke – (Fromhed)















Vorvor Sætning vil træde mod den Mening, at denne Afhængighedsfølelse selv er betinget ved en ell.eller anden foregaaende Viden om Gud. –
saa at Gud nærmest betegner os det, som i denne FølelseFølelsen er medbestemmende, og hvortil vi referere denne vor saaledes-Væren, men ethvertenhver andet Indhold af denne Forestilling maa først blive udviklet af det angivnegivne Grundgehalt.






Den absolute Afhængighedsfølelse udsiger jo: hvorfra vor modtagelige og selvvirksomme (pagpaginaside 22) Tilvær er.« hvorledes kan man da sige (pagpaginaside 26.) das schlechthinnige Abhængigkeitsgefühl, in welchem dieser Gegensatz wieder verschwindet
          – Hvorledes kan man sige (pagpaginaside 26), at Alt det, som Subj.Subjectet modsatte sig paa det mitterste Standpunct, viser sig som identisk med ham. Naturen hører jo og dertil.




Den høieste Selvbevds.Selvbevidsthed i og for sig, da den ikkeslet afhænger af yderligAndre givne Gjenst.Gjenstande, som nu kunne berøre os, nu igjen ei, og da den som abs. Afhængf. er ganske einfach, og bestandig bliver den samme





Den sandselige Selvb.Selvbevidsthed falder efter dens Natur i det Behagelige og Ubehagelige. Den høiere Selv. bærer ikke en saadan Modsætning i sig. –
Dets første Fremtræden er stedse Livs Opløftelse – Tænke vi det i dets sig selv lige Væren uden H. t.Hensyn til den s. S B.den Sanselige Selvbevidsthed saa bevirker det en uforanderlig Lighed i Livet, som udelukker enhver saadan Modsætning.











Naar den abs.absolutte Afhængighedsfølelse, saaledes som den udtaler sig som Gudsbevidsthed, er det første Trin af den umiddumiddelbare Selvb.Gu, saa er det og et for den mskligemenneskelige Natur væsentlig Element. – –












Men naar Følelsen af den abs.absolutte Afhængighed er det høieste, hvorledes forholder det sig da med Bønnen? Saa bliver da Bønnen kun at betragte som en Fiction











3. Papir 9:7-8, bl. [2r]I den modsatte Retningse illustration 3 viser Underordningen sig i dens Fuldkommenhed, naar Selvbevidstheden om en Virksomhedstilstand kun i det Forhold bliver optaget i den abs.absolutte Afhæng., som Tilstand selv viser sig som en Følge af de mell.mellem Subj: og den øvrige samlede Væren bestaaende Forhold.









Men hvorledes kan Schl: paa eengang paastaae, at Chrsd. tenderer til den teleologiske Fromhed og dog antageer Prædestination. –



#.









Jochum Nielsen






Naa











Den herskende Anskuelse er, at det Meste i alle Religioner paa det høieste Trin er det Samme, og at der til Dette, for alle fælleds, kommer i hver noget Eiendommeligt til.



4. Papir 9:8-9, bl. [1v]Kun den Bestemmelsese illustration 4 vilde jeg ikke gjerne optage, at den er en Virkning paa MskMennesket som erkjendende; thi da er Aabenb.Aabenbaringen ogsaa oprindelig og væsentlig Lære. –



=
65
                2        67
67






                            R
RRex    R    R
VI            VI        
R
        R    R
 Vens –







naar man ikke vil gaae tilbage dertil, at en Aabenbaring kun er at antage der, hvor ikke et enkelt Moment; men en heel Existents er bestemt ved en saadan gudd.guddommelig Meddelelse, og hvad der da bliver bekjendtgjort om en saadan, det er gud. Aab.guddommelig Aabenbaring

















                                                            Schiller                        R    R
                                                                                                VI        VI        
                                                        Sch
                                                                            20rdrigsdaler                        R
                                        Schiller                Schiller.                            90
                            Hauff
R



VI



Calvin                                        90        90
        90        90
        90        90    90
            90
60
            25        90
90



                                    W    W
                                70    W
                                    70
                            §    §    R
                        R        §    100











# m. m.



Men Relationen til Forløsningen er kun af den Grund i enhver chr.christen from Bevidsth.Bevidsthed, fordi Stifteren af det chr.christne Samfund er Forløseren; og Chr:Christus er kun paa den Maade Stifter af et fromt Selskab, som Lemmerne af samme blive sig Forløsningen bevidst ved ham.









Deres Hovedbeskjæftigelse er at stifte et Samfund paa bestemt Lære og under bestemt Form. Men bestaaer i Samfundet en betydelig Forskjel i den fri Udvikling af Gudsbevidstheden, saa ere Nogle, hos hvilke den er bunden, mere trængende til Forløsning; og Andre, i hvilke den er høiere, mere skikkede til F.Forløsning, og saaledes følger ved de Sidstes Indvirkning paa de Første en Nærmelse til Forløsning, kun ikke videre end tilend til til Forskjellen mel. begge er hævet, blot derved at Samfundet bestaar. –



#    4962    lmg    mg
                
4)                                            Mg            











Dogmatiske Sætninger ere Troessætninger af den fremstillende belærende Art, ved hvilke den størst mulige Bestemthed bliver tilsigtet.



600            hans        800
    30        hans











ψ.    ψ.    ψ.    Psi    #    R    †    ψ.





men ogsaa alle Læresætninger, som ere et dogmatisk Udtryk for det, som i Kirkens offentlige Forhandl.Forhandlinger, om end og kun i enkelte Egne af samme, bliver hørt som Fremstilling af den fælleds Fromhed uden at foranledige Trette elleller Adskillelse



















1.

 2.


Denovenover er slettet ··mskligemenneskelige Natur saaledes at ingen Forløs. k. finde Sted. 
Forløseren saaledes, at han ei kan fuldføre den.





Naar Msk.Mennesker skal forløses; maa de trænge til den; og virkelig kunne modtage den.




















1ste Afsnit



Beskrivelse af vor fromme Selvbevidsthed, forsaavidt Forholdet mellem Gud og Verden deri udtrykker sig.











§ 39 Læren om Skabelsen er fortrinlig at udvikle i den Hensigt, at Fremedartetfremedartet bliverkan afværget, for at ikke af den Maade, hvorpaa Spørgsmaalet om Oprindelsen, andetsteds bliver besvaretbeesvaret, Noget skal indliste sig i vort Gebeet, som staar i Modsigelse med den abs.absolutterene
Af F.Afhængighedsfølelses rene Udtryk. Læren om Opholdelsen fortrinlig for derved fuldkommen at fremstille hiin Grundfølelse.











Naar Begrebet om Skabelse skal videre blive udviklet, saa maa Verdens Opstaaen vel ganske blive henført til den gudd.guddommelige Virksomhed; men ikke saaledes, at denne bliver bestemt efter Msklig Viis; og Verdens Opstaaen skal fremstilles som den al Vexel betingende Tidsopfyldelse,Tidsopfyldelse; men ikke saaledes, at den gudd.guddommelige Virksomhed selv bliver en timelig. –




Har Skabelsen selv indtaget en Tid?Tid.


Har TidenVerden været før Verden ell.eller først med den?den.


Kan der tænkes en Guds Væren uden Skabning?













–
Forestillingen om Djævelen, som den har uddannet sig blandt os, mangler saa aldeles Hold, at man ikke kan tilraade Nogen Overbeviisningen om dens(efter kilden)deres Sandhed; men vor Kirke har ogsaa aldrig gjort en doctrinel Brug deraf. –




a

Antagerovenfor er slettet Jeg formoderSchl., at Msk.Mennesket er skabt syndig. – (Theorie om Englenes Syndefald.) – Sichverführenlassen (pagpagina 232) forudsætterer noget noget ondt.














Præg af en ordsproglig Brug bærer Stedet

Luc. 22, 31. –
på ny linje nedenfor er slettet D






















a

ad pag.paginæsiderne 242 –
Da dog i Almindelighed de, der knytte Troen paa ChrChristus til Troen paa Djævelen, ogsaa antage, at Djævelen forledte MskMennesket, hvorvedog Synden kom ind i Verden, saa synes jeg dog at de med Rette kunne vedgaae deres Paastand.












Hermed er at mærke, at paa den ene Side ikke sjelden en urigtig Værd bliver sat på en udtrykkelig Tilbageføren ogsaa af det Mindste til dette Forhold;Forhold: paa den anden Side, at vi ofte med ikke større Ret modstræbe en saadan Henføren.



#.



Thi i Totaliteten af endelig Væren tilkommer hver enkelt kun en besynderlig og partiel AarsagelighedU, idet ethvert ikke er afhængig af et andet; men af Alt andet; den almindelige er kun i det, hvoraf Totaliteten af denne delte Aarsagelighed selv er afhængig. –















2
det






Om de gudd:guddommelige Egenskaber, som referere sig til den fromme Selvbevidsth.Selvbevidsthed, forsaavidt den udtrykker det almdl.almindelige Forhold mellem Gud og Verden.







a

62.



b

50 –



c

4. 5.




§ 50. Alle Egenskaber, som vi tillægge Gud, skal ikke betegne noget besynderligt i Gud, men kun noget besynderligt i Maadenden Maade at henføre den absolute Afhængighedsfølelse til 

ham.

bl. [2v] er ubeskrevet
























5. Papir13:8, bl. [3r]



Uforanderlighed

se illustration 5






Substants. –

Existents.

–

R.




(Einfachheit.)


(Evighed.)
–



rumelige


    mg    R.Rum    mg. mg



mg    R.    mg.



συνουσια    mg







αδιαστασια

–
συνουσια.





ενεϱγητιϰη

–
υποστατιϰη.
–


Benægtelsen af al Bortfjernelse udtrykker Modsætningen til den endelige Aarsagelighed, som bliver svækket ved Bortfjernelse fra dens oprindl. Sted elleller Midtpunct.



R.











Adskillelsen af den gudd.guddommelige Allestedsnærværelse som en hvilende og en virksom Egenskab ophæver ufeilbarlig den gudd.guddommelige Aarsageligheds væsentlige Sigselvligeværen.



––––






Umaadelighed enten = Uendel.Uendelighed








ell.
eller


Uendel.
Uendelighed




Substants

Existents


(Umaadelighed)

(Evighed)















Naar





Naar





–

teleo





–





Middel



Naar








–



=




















§ 54.


I Begrebet af den gudd.guddommelige Almagt er saavel det indeholdt, at det hele alt Rum og Tid omfattende Natursammenhæng er grundet i den gudd.guddommelige, som evig og allestedsnærværende al endelig modsat, Aarsagelighed – som ogsaa det, at den gudd.guddommelige Aarsagelighed, som vor Afhængighedsfølelse udtaler den, fuldk:fuldkommen bliver fremstillet i Totaliteten af endelig Væren, tilmed at Alt virkelig skeer, hvortil der gives en Aarsagelighed hos Gud.



Virkelig – Mulig.



Gud kan bevirke Alt, hvad der er muligt ell.eller ikke indeslutter nogen Selvmodsigelse i sig:




middelbar – umidd.umiddelbar | absolut – geordnetgeordneten
.

absolut gudd.guddommelig Villen – betinget. –



Jeg synes, at man saaledes kunde vise, hvor urimeligt det var, at skilne mellem en umidd.umiddelbar og midd.middelbar Guds Virksomhed. Til Begrebet af en midd.middelbar V.Villen hører at man bruger Midler; men den Gjenstand, jeg bruger som Middel, maa eo ipso træde op som givet, som jeg altsaa udøver en Magt over; men som igjen udøver en Magt over mig; men et saadant Forhold kan ei tænkes bestaaende med Guds absolute Frihed.

d. 1 Octbr. 1834.













nødvendig


–

fri



(hvad Gud vil ifølge sit Væsen.)

(hvad han ifølge sit Væsen ligesaa kunde ikke ville)








virksom


–

uvirksom














§ 55.
Ved den gudd.guddommelige Alvidenhed maa forstaaes: den gudd.guddommelige Almagts absolute Aandelighed. –



Imidlertid ogsaa afseet herfra vil det vise sig, at, naar overhovedet noget er muligt for Gud udenfor det Virkelige, der da ogsaa paa ethvert Punct er uendelig meget muligt, og da ethvert Punct er medbestemmende for alle øvrige; saa opstaaer for ethvert Tilfælde fra hvert Punct af en anden Verden.











Menovenfor er ved bagkant slettetW – W. at vilde bestemme Ligheden mell.mellem Gud og det Aandelige iAandelige, endelig Væren. –




Tager man hertil at unægtelig der idetmindste er stor Sandsynlighed for, at man paa den ene Side tillægger Gud en dobbelt Selvbevidsthed (en oprindelig og en reflecteret), og paa den anden Side ogsaa forudsætter en Sønderlemming af Viden i ham
.














Einheit –
          UnendlichkeitUnendlilichkeitUendlilichkeitEinf –
          Einfachheit
.

– det kan stricte taget ikke være en Tings Egenskab, at den······ kun er forhaanden i et bestemt Antal. = Gud har ikke sin Lige. (Einzigkeit) = Den Egenskab, ifølge hvilken der ingen Forskjel i Gud finder Sted mellem Væsen og Tilvær.

Einfachheit Materien bliver fjernet fra Gud, ell.eller


Alt hvad der er Deel og Sammensætning bliver udelukket.



afledet af den fromme Selvbevidsthed saaledes som den allerede bliver forudsat i ethvert chr:christeligt fromt Livmoment.


















6. Papir14:1-5, bl. [1r]

Opstaaen af(Papir 14:1-2)skrevet på langs; ms. beskadiget et mskligtmenneskeligt Liv kan betragtes

bbelt Maade, som ein Ergebniβ i den lille
n det umidd.umiddelbare falder hjem til og som af den mskligemenneskelige Natur i Almdl.Almindelighed 



Foreningen er

at Foreningen af begge viser sig

at Personen J. Chr.Christus med constituerende
nen meget mere som en Handling afse illustration 6



                                                            gaae                            aldeles
        Vi
    Vi
Vi
        V
Vi gaae











Vi
ningen af den gudd.guddommelige Naturbegge Naturer med den
r den gudd.guddommelige alene virksom ell.eller
nde, og                         nde ell.eller
ingen
ge













Skjebnens Veie


pag.paginaside 31.... raabte Ynglingen med Hæftighed skjød Hjertet op i Livet og stillede sig i en mandig Positur.













Lund





G.
W.    G G
G G W G
W. G

Gerhard.

Groot.
P
Lund.

S Kierkegaard

                            Liges
L Ligesaa L Ligesaa.











                                        Mth: 5, 45. –
          Luc. 15, 11.              Eph. 2, 7. Tit. 3, 4.
                                        Joh. 3, 16. 1 Joh. 4, 10. 16.19. Rom. 5, 8.



















7. Papir14:6, bl. [1v]




Ord.

se illustration 7






Gjerning





διδαςϰαλος.




πϱοφητης.




γλωςςαις
              λαλων




χαϱιςμα



ϰυβεϱνηςεως. ell.eller



Den naturlige Side, som meest beroede paa Udvikling af Msk.Menneskelige Kræfter






(Forstand)



(potenseret Gudsbevidsth.Gudsbevidsthed)


(abs.absolut Tilbagetræden af Selvbevidsth.Selvbevidsthed)


–––


του
              πϱοεςταναι(efter kilden)πϱοιςταναι.




λογος
              γνωςεως.


– λ.λογος
              σοφιας.




εϱμενεια
              γλωςςων.



–––


διαϰονιας




(Theorie)


(Praxis)



διαϰϱιςις
              πνευματων


–––


αντιληψεως.








Til den anden Side hører Gaven til at gjøre Under, til at helbrede Syge. Det Charisma, hvoraf denne Gave udgaaer, er πιςτις; thi πιςτις kan i slige Tilfælde ei være den almindelige chr.christne Tro; men der maa her betegnes noget besynderligt nemlig: »den ved Troen besjelede, potenserede practiske Villies-Kraft.«




















Secundum Rückert.




Epheserne.





(efter kilden)1, 81, 9 εν
          παση σοφια ϰαι
          φϱονησει. Nogle have forbundet disse Ord med de følgende γνωϱισας; men det er der ingen videre Grund til. I Almdl.Almindelighed forstaaes det saaledes, at σοφια og φϱονηςις forklares om de Goder Gud har tildeelt MskMennesket, hvorvedhvorf han altsaa har viist sin Naade (χαϱις). Men denne Forklaring synes ikke at harmonere med det hele Nexus. Her hvor han taler om Guds Naade med H. t.Hensyn til MskMenneskets Frelse ved Chr.Christus, synes det underligt, at gaaeh·· g·· ud saa snart over til saadanne Guds Gaver som disse. Rigtigere derfor forstaaes disse Ord om Gud, som ved den fri Naades-Foranstaltning, ifølge hvilken han ogsaa kaldte Hedninger til ΧdommenChristendommen, netop havde vist sin σοφια og φϱωνηςις
          cfrconferjævnfør Rom XI, 33. – (cfrconferjævnfør
1 Cor. 1, 24., hvor Paulus siger, at Chr:Christi Korsfæstelse var for de kaldede ϑεου
          σοφια, saa mener han dermed, at denne gudd.guddommelige Foranstaltning netop var et Beviis for Guds Viisdom).



v. 12
          πϱοηλπιϰοτας. ελπιζειν εν
          τινι er at sætte sin Tillid til Nogen ell.eller Noget. πϱοελ.πϱοηλπιϰόταςενεν τῷΧ.Χϱιστῷ er altsaa at sætte sin Tillid til Chr.Christus forud (enten foriveien ell.eller foran Andre). Betænker man nu, 1) at Composita med πϱο hos P. aldrig refereres til Personer; men til Gjenstande (cfr.conferjævnfør
III, 3.) og at 2) ἡμας slet ikke har noget Eftertryk; saa maa man her ansee de Christne overhovedet for Subj.Subject; og da tillige den rigtige ειναι
          εις επαινον etcetcetera ikke strax indtræder, saa kunne vi ikke give disse Ord nogen anden Betydning end: at vi tilforniforveien, altsaa førend det kommer dertil, altsaa forud have sat vor Tillid til Gud. Apostelen staaer nemlig i Aanden alleredeforud paa Fuldendelsens Standpunct. – Andre have forklaret det med H. t præscientia Dei. Andre have forklaret dette: »Vi« om Jødechristne, der allerede som Jøder haabede paa Chr.Christus DetDette havde de vel; men hverken finder dennedette specielle HentydningForhold Sted Sted; ikke heller er ελπιζειν
          εν τινι eenstydigt med exspectare aliquem.



v. 14. εις
          απολυτϱωςιν της
          πεϱιποιησεως. πεϱιποιεν bemærker at gjøre, at Noget bliver tilovers; Med. at gjøre at Noget bliver tilovers for sig; deraf at erhverve, dernæst at gjøre at noget ikke omkommer, deraf at opholde. I d. N. T.det Nye Testamente kun Med.Medium at erhverve sig Noget. Deraf πεϱιποιηςις, som ikke forekommer i den gode Græcitæt. Erhvervelse; men ogsaa Eiendom. hebr. סְגֻלָה, hvorved Israels Folk som Guds specielle Eiendom blev betegnet, istedetfor hvilketfor hvilket ellers πεϱιουςιος. Antager man nu  denne Genitiv for en genitiv obj., saa maa man tillige antage, at her er sat Abstract istedetfor Concret. Og saaledes kom vi da til at tænke paa Jøderne. Men nu pleier P. at overføre de Udtryk, som almdl.almindeligvis brugtes om Jøderne paa de Christne.



v. 15
          ϰαϑ' υμας forklares i Almdl.Almindelighed som om det stod istedetfor ὑμων. Winer bemærker, at det egl.egentlig betegner: fides, quæ ad vos pertinet. RuckertRückert mener at den locale Betydning maa bibeholdes altsaa: den Tro, som finder Sted blandt Eder. –



v. 17.
          πατηϱ της δοξης. Nogle af KfædreneKirkefædrene have, for at dette Sted ikke skulde afgive noget Vidnesbyrd mod Homousien, forklaret δοξα om Chr:Christi gudd:guddommelige Natur. Men det er søgt. Rigtigere forklares det med ενδοξος.




v. 17.
          σοφια maa her forstaaes mere om Erkjendelsens Omfang og Dybde, end om den practiske Dygtighed.




v. 18.
          πεφωτισμενους
          τους
          οφϑαλμους er at henføre til δωη. Nogle have villet, for at lette Forklaringen, underforstaae ειναι; ell.eller finde en Hebraismus deri.



v. 18. ο
          πλουτος της δοξης
          της ϰληϱ.
εν τοις
          αγιοις. Nogle (Koppe) forbinde disse Ord med τις
          εςτιν: hvor stor er hos de Hellige Haabet og Herligheden af den gudd:guddommelige Arv; men saaledes bliver det slæbende. Andre forbinde disse Ord med ϰληϱον. Da mangler vel Artiklen; men det er noget vi hyppigere finde hos P; men da forandrer ϰληϱονομια sin Betydning, istedetfor denf Salighed vi skulle arve, betegner det nemlig nu den Stilling, vi træde i til Andre vedtil vor Arv: hvor stor Herlighed ligger deri, at I iblandt og med de Hellige ere Guds Arvinger. εν τοις
          αγιοις have Nogle taget som Neutrum om Himlen; men denne Sprogbrug lader sig ikke godtgjøre.





2d Caput.





v. 3.
          τεϰνα φυσει
          οϱγης. φυσει have nogle (Koppe) forklaret ved revera; og beraabt sig paa Gal. 4, 8., men vel ere de Guder, som ikke φυσει ere Guder, ikke sande Guder; men derfor betegner φυσει endnu ikke: »isandhed.« Ordet betegner: Afstammelse, Nedstammelse etc.etcetera Nu mener vel RuckertRückert at her egl.egentlig læres Arvesynd; men om den er her dog paa dette Sted egl.egentlig ikke Tale (cfr.conferjævnførUsteri); her er nemlig blot Tale, om hvorledes vi blive os vor Tilstand bevidst. –



v. 5. (χαϱιτι εςτε
          σεσωμενοι). Er et Udtryk af den inderlige Følelse, at MskMenneskene kun har at anerkjende Naade i det, som skeer med ham ved Chr:Christus, og det inderlige Ønske, at hans Læsere dog ogsaa ville erindre sig det.



v. 8. σεσωςμενοι. Dette Verb.Verbum er netop med Flid valgt her, ikke, som Nogle have meent, betegner det purgare a vitiis, heller ei »ad fidem evangelicam perducere«. Men det er brugt med H. t.Hensyn til, hvad han havde sagt i det Foregaaende; at de vare døde ved deres Synder, og τεϰνα
          οϱγης. En saadan Tilstand kunde ikke andet end føre til απωλεια: Den var de nu udrevne af, og overført i en lykkeligere Tilstand; det var nu virkelig en σωτηϱια (1, 13 Rom. 1, 16); og denne var allerede fuldendt og derfor Præteritum.



v. 10.
          επ' εϱγοις
          αγαϑοις. i den Hensigt at fuldbringe εϱγα
          αγαϑα (cfr.conferjævnfør Gal. 5, 13. επ' ελευϑεϱια
          εϰληϑητε). Meningen er altsaa: Gud har derfor sat os i den ny Forbindelse ved Chr:Christus, for at deraf skulde udgaae et sædeligt Levnet. Det kunde nu synes som om dette ikke hørte til Argumentet, som ligger i Hovedsætningen; men P. gikP ud over sammes Grændser; for foreløbig ogsaa at erindre om de Christnes sædelige Forpligtelse. Men erindrer man, at han i det Foregaaende har sagt ουϰ
          εξ εϱγων, saa opdager man Hensigten. Ikke εξ
          εϱγων have vi opnaaet σωτεϱιαν, men επι
          εϱγοις
          αγαϑοις. Disse ere ikke Grunden til vor Optagelse i den ny Forfatning; men de skulle følge af den, og da ikke blot εϱγα, befalede Gjerninger; men i Sandhed gode Gjerninger. εϱγα
          αγαϑα i Plur.Pluralis er sjeldnere; almindeligere Singul.Singularis; men aldrig εϱγα νομου
          αγαϑα. –



v. 11. Overgang.Omtalen om de store Velgjerninger, hvilke Gud har udvist mod den hele MskslægtMenneskeslægt i Χ.Christus, fører nu Apostlen til at vise hans Læsere (Hedninge-Chr:Hedninge-Christne; thi kun til saadanne er Brevet skrevet)(Hedninge-Chr:); thi kun til saadanne er Brevet skrevet den store Forskjel mellem hvad de engang havde været, og hvad de nu i Nydelsen af de høieste Goder vare blevne.



v. 12.
          Χωϱις ΧChristus. Nogle have forklaret det: de ventede ikke Chr.Christus men siger R. hvor stor end denne Fordeel kunde være, saa synes dog Ordene at udtrykke noget mere. Nu laae det ikke blot dybt grundet i den paulinske Lære, ogsaa at antage en Virksomhed af Chr.Christus (som Verdensskaber) ogsaa i det Gl. T.Gamle Testamente; men vi have ogsaa et meget sikkert Beviis derpaa (l Cor: X, 4.). – ? ?
απηλλοτϱιωμενοι.οω. abalieno alienum reddo (entfremden) cum acc:accusativa pers. et Genitgenit: rei. destituo aliquem aliqua re.
          – Med. me abalieno, desero. Hvad nu Stedet her angaaer, da bemærker R., απαλλ. bemærker egl.egentlig entfremden; men for at det skal kunne skee, maa, strængt taget, en Forbindelse have fundet Sted iforveien. Ogsaa i Kol: 1, 21. kan man finde det, forsaavidt nemlig Hedningerne ved deres SynderSynder, virkelig maatte ansees for fremmede og adskilte fra Gud. Men i πολιτεια
          I. have dog Hedningerne aldrig taget Deel, og forsaavidt kunde det synes, at han blot skulde have sagt αλλοτϱιοι. Men lægge vi Mærke til, at πολιτεια maaskee ei her betegner Borgerret, men at πολιτεια i ethvert Tilfælde betegner Forfatning, og at P. vistnok under Forfatning her ikke forstaaer mindre end Theocratiet, og det ikke saaledes som det i Virkeligheden var; men idealt, saaOg kunde man maaskee her tænke paa Msk.Menneskets allerældste Tilstand. ? ? ?
αϑεοι kan bruges om Msk.Mennesker, som negte Guds Tilvær, og om MskMennesker, som ikke undsee sig for dem (Frevler). Her kalder han Hedningerne αϑεοι, fordi de Guder, som de antage, erklærede han jo for ikke Guder (Gal IV, 8.)



v. 15. ινα
          τους δυο ϰτιση etcetcetera. Vi kjende noksom P: teleologiske Retning til at vide, at overalt hvor han omtaler en ell.eller anden Guds Foranstaltning med MskMenneskene, han ogsaa omtaler Hensigten deraf. Saaledes ogsaa paa dette Sted. Men deraf bliver nu ofte en Følge, at han gjentager sig selv, idet nemlig det han har sagt i v. 14, og det han nu siger i Slutningen af v. 15 ganske er det samme.



v. 16.
          αποϰτεινας την
          εχϑϱαν. Dette την
          εχϑϱαν forstaaer R:P: om Fjendskabet mellem Gud og MskMenneske; nemlig ikke fra Guds Side; thi det Hele fremgik jo af Guds Kjerlighed (Rom. 5, 8).



v. 21.
          εν ϰυϱιῳ. Herved maa bemærkes at ϰυϱιος betegner Chr.Christus ikke Gud. Idetmindste, siger R., erindrer jeg mig intet Sted uden i Citater af det Gl. TGamle Testamente, hvor det forekommer anderledens. Nogle forklare ναος
          εν ϰυϱιῳ for ναος
          ϰυϱιου; men den falder da strax; thi ikke Chr:Christus, men Guds skal Templet være. Andre antage, at det staaer istedetfor Dativ. Men det er ligesaa usikkert. Andre opstille en instrumental Forklaring: per Chr:Christum. Men saa bequem den ogogs kunde være, synes den dog ikke at være rimelig her formedelst det foregaaende εν
          ω, da der ellers opstaaer en besværlig Tautologie. Rigtigst bliver det, at henføre εν
          ϰυϱιῳ til αγιον, og omendskjøndt det ikke giver noget ret klart Begreb, saa kunde man dog kalde dette Tempel helligt i Herren, for at betegne, at dets Hellighed ikke var Nogetnoget Eiendommeligt for det; men beroede kun paa Forbindelsen med Chr:Christus.





Caput 3.





v. 2. Efter Affattelsen afaf af disse sidste Ord (v. 1.) synes det at være faldet Apostelen ind, at hans Læsere dog muligen maatte behøve en Forklaring over, hvorledes det forholdt sig med dette υπεϱ
          υμων, hvorledes han nemlig virkelig var denaf den af Gud udkaarede Hedninge-Apostel. – ειγε
          ηϰουσ. er paa Dansk ordret: dersom I nemlig. ɔ:det vil sige I have vel nemlig hørt; hvilket tydeligen lod sig udtrykke saaledes: ηϰουσατε
          γαϱ που. ἡ χαϱις η
          δοϑεισα
          μοι maa forstaaes som sædvanlig om hans ApostelembedeAposteleembede, og den af Gud ham dertil skjenkede Dygtighed. –
          οιϰονομια maa forstaaes her ei om provincia officium dispensandi gratiam; men om Anordning, og οιϰ.οιϰονομίαν
          της χ.χάϱιτος om den gudd.guddommelige Anordning og Foranstaltning, som gik ud derpaa, at han paa en vidunderlig Maade blev kaldet til Apostel, og havde modtaget det Hverv, at forkynde Chr.Christi Navn blandt Folkeslagene.



v. 4. πϱος
          ὁ med Hensyn hvorpaa ɔ:det vil sige hvoraf



v. 5. τοις
          υιοις των
          ανϑϱωπων. Denne Formel forekommer ellers ei hos P.; det er derfor vanskeligt at afgjøre, om han blot derved har villet betegne Msk.Mennesket overhovedet, ell.eller han har brugt dette Udtryk med noget specielt Eftertryk. RuckertRückert mener, at han muligen derved har villet betegne Menneskeheden i Almindl.Almindelighed (Jøder og Hedninger), forsaavidt de ikke havde noget forud for hverandre.



v. 6. εν τω Χϱ.Χϱιστῷmaa ikke, som Nogle have gjort, henføres til επαγγ.επαγγελίας
          αυτου; men til alle de foregaaende Ord συγϰληϱον.συγϰληϱονόμα, συσσ.συσσωμα, συμμ.συμμέτοχα.



v. 10.
          ινα tage Koppe, Rosenmull.Rosenmüll., Flatt
consequutiv; men uden Grund.



v. 11. ϰατα
          πϱοϑεσιν των
          αιωνων. Disse Ord maa forbindes med v. 10 (ινα
          γνωϱ.) ei med φωτισαι
          παντας; ell.eller med σοφια (som Andre). Denne Genitiv των
          αιωνων have Nogle taget som betegnende Obj.Object: Beslutningen om Aarhundreder.Aarhundrer. Men αιωνες bruges af P. egl.egentlig ikke om Aarhundreder, og πϱοϑεσις refererer sig ikke til den lange Tidsrække; men til Det, som engang var fuldendt ved Chr.Christus Medens vi derfor gjerne kunne forklare et Udtryk som οιϰονομια
          των
          αιωνων saaledes, maae vi hellere forklare denne Genitiv som ligebetydende med αιωνιος. Og vi have da og bemærket hos P., at han opfatter detden
gudd.guddommelige VæsenSt paa den Maade, at han betegner enhver Raadslutning af Gud som en evig. –



v. 13. μη
          εγϰαϰεινSubj.Subject kan være enten εμε ell.eller
          υμας Det Sidste er det bedste.



v. 18. εν
          αγαπῃ εϱ.εϱϱιζωμενοιenten maa man med Koppe antage en Inversion istedetfor ινα εν
          αγαπη etcetcetera
          εξισχυσητε; eller ogsaa en anacoluthon for εϱϱιζωμενων.



v. 19. ινα
          πληϱωϑητε εις παν
          etcetcetera. Koppius jungit
          ινα. cum præcedentibus, et explicat de ecclesia: accipi in ecclesiam omnes complectentem; sed obstat
          παν, quod non multitudinem sed totalitatem omnium membrorum, tum igitur
          παν
          superfluum esset; quare de summa beneficentia, quæ ex multis membris composita est, explicandum:explicandum; ut impleamini tota, integra copia beneficiorum Dei.
          –






Cap. 4.





v. 9.
          ϰατωτεϱα μεϱηCalvin: »Hoc inepte torquent quidam »ad inferos«, quum P. de præsentis tantum vitæ conditione agat, et argumentum, quod sumunt ex gradu comp: nimis infirmum est, comparatur enim non una pars terræ cum altera sed tota terra cum coelo, ac si diceret: ex sede tam excelsa in hoc nostrum barathrum descendit«.
          –



v. 13.πληϱωμα. 1) fartum, fartura, id, quo impletum est aliquid. Hinc. copia, plenitudo 1) omnia, quæ continet aliquid 2) copia, quæ implet, multitudo. –
          Quum πληϱουν etiam dicatur de iis, quæ se diffundunt per spatium, idque implent·implent et tenent
          πληϱωμα 2) transfertur ad locum s.sive spatium impletum ab aliquo. Sic sens. metaph. Paulus a) quemcunque Christianum apellat
          πλ. του ϑεου v.vel Χϱ.Χϱιστοῦ, quatenus plenus esse debet a Chr.Christus b) ecclesia dicitur πληϱ.πλήϱωμα Χϱ.Χϱιστοῦ quasiquatenus templum, in quo habitat, quod occupat et regit, ut anima corpus. –



v. 16.επιχοϱηγια. (επι –
          χοϱηγια
          choragium, ludus choricus) largitio, impensæ. Hinc
          επιχ: apud profanos est suppeditatio, subministratio et sic. Phil. 1, 19. Sed Eph. 4, 16. de constructione dicitur, qua alterum alteri ordine jungitur, ut fit in choris, σωμα
          i: e:id est ecclesia connexum et compactum δια
          παςης αφης της
          επιχ. per juncturas quascunque constructionis, quod pro
          δια παςης επιχ. των
          αφων per summum perfectissimum nexum juncturarum.
          –



v. 19
          απηλγηϰοτεςaf απαλγειν af αλγος
          dolor, dolorem non sentire. Indicatur captus membris 2) metaph. animi obduratio
          לֵב‎ הִקְשָה.



v. 26. ο
          ἡλιος μη (efter gr. NT)επιδυετωεπιδυετοPs. 4, 5. simile quid.Deut 24, 15jubet Moses, mercedem mercenariis solvere antequam occiderat sol. Plutarchus dicit, legem fuisse Pythagoræis, non licere iis iram in alterum diem proferre.





Cap 5.





v. 4.3.
          ευτϱαπελιαversatilitas dexteritas, deinde urbanitas et sensu malo scurrilitas.




v. 1819 ϰαι μη
          μεϑυσϰεςϑε etc.etcetera
Offendit,Paulus quod h: l:hoc loco transit P. subito a vitiis inebriationis ad celebrationem. Koppius statuit, eum respexisse ad compotationes, quas instituebant Christiani in cultibus sacris. Tum: Nolite in conventibus sacris indulgere inebrietati, sed satisfacite piis ritibus. Sed nihil est, quod indicat, P. has respexisse; amat sermonis audaciam, qua iisdem verbis utitur ad res physicas et spirituales describendas.






















Collos 1, 14






hvorledes forholder det sig med V. 14. I Collegiet siges at Gud kan ikke tænkes vilkaarlig at eftergive Straffen; men Straffen sigter til deres sande Vel, og ved Straffen forbedres de; og saaledes blive de igjen Gud velbehagelige; men nu bemærker Collegiet »altsaa betegner απολυτϱωςις
          non solum veniam poenæ, sed liberationem a peccatis.« –
····    Samarit
Samarit
    S



Coloss: 1, 24. παϑημασιν
          υπεϱ υμων ita etiam 2 Timoth: 2, 10 similia occurrunt de Chr:Christus, ideoqui sæpius dicitur antiqui dogma de satisfactione passiva ɔ:det vil sige Chr:Christi pertulissepertuli poenas omnium hominum, hoc vero eodem jure si respicimus alia loca N. T.Novum Testamentum diciturergo de apostolis ergo υπεϱ
          non vertend: pro sed propter.



2 Cor
skrevet på modsat led






hvorledes er vers 27 at forstaae og oversætte.



Constatovenover er slettetCap: 49. Judæos plurimum semper tribuisse circumcisionicircumsi, erat enim ea signum externum foederis cum Deo facti. Ita dicit Philo circumcisio estεϰτομηεϰτωμη
          των ηδονων, Sens: ratione quidem physica non circumcisi estis, at doctrina chr:christi pariter ac circumcisione omni peccato omittendo omnique virtuti colendæ adstricti estis.«Circumcisio igitur indicat obligationem moralem.



Collos: 2,22 α εστι
          παντα εις φϑοϱαν τη
          αποχϱησει. Nonnulli statuunt esse verba Pauli concedentis aliquid adversariis: quæ certe omnia nocent per abusum – alii ad ipsos doctores referunt: num omnia illa usu nocent – potius ad Paulum declarantem: hisce præceptis nulla vis inest sed ms. beskadigetomnia per usum perniciosa sunt. – αποχϱησις enim sæpe indicat usumusus.











2 Thess: 2, 1-12.
Opponuntur sibi in omnibus hisce ο
          ανϑϱωπος της
          αμαϱτιας, ο
          αντιϰειμενος, ὁ
          υιος της απωλειας
          et ab altera parte ο ϰατεχων.

Omnes fere interpretes antiquiores eccl:ecclesia protest:protestantica explicarunt de pontificibus Romanis et imperatore. Sed obstat, quod Paulus docet prope eminere.

Hugo Grotius explicatο
          απολλυμενοςdeetcetcetera de Caligula, ο ϰατεχων
          de Vitellio, tum Syriæ et Palæstinæ præfecto, cujus metuit Caligula auctoritatem multitudinemque copiarum. Obstat tempus. Constat enim hanc epistolam scriptam esse post mortem Caligulæ; P: loquitur de tempore futuro. (H: G: ex conjectura statuit epistolam esse scriptam antea).

Bastholm explicat de Nerone, cujus atrocitas cohibebatur per aliquod tempus per Burrhum et Senecam.

Recentiores explicarunt de exitio Hierosolymæ, tum ο
          απολλ: est gens Israelit:, nominatim Pharisæi Rabbini, vel inprimis gens Flaviana (Titus et Vespasian), ο
          ϰατεχων
          vero Christiani e Judæis, qui pietate sua ad tempus vastationem retardabant. Obstat ( 1) contextus, qui docet sermonem esse de judicio extremo, de universali omnium rerum commutatione, non de excidio singularum urbium.)
NB.Nota Bene Adhibet P: nomina numm: singl: ideo arbitrium est hoc sumere sensu collectivo.
Koppeexpl: ο απολ. de omnibus impiis et ο
          ϰατεχων
          de ipso Apostolo, sed obst: 1) sensus collect: est arbitrarius et 2) articulus
          ὁ.
Statuendum est ap:apostolus indicasse res  privatas Thess:Thessalonicenses, et verba hæc intelligenda esse de duumviris invicem sibi resistentibus, et forsan
          ο αντιϰ:αντιϰείμενος erat sum̄æ auctoritatis inter Thess:Thessalonicenses; ideoque fugit ap:apostolus perspicuitatem, ne odium sibi contraheret. –

Sensus sic constituendus erit: Adest inter vos, uti nostis homo nomini Chr:Christi infestissimus, alius adest nominis patronus, quo sublato impius ille demum sua consilia patefaciet. –
          Sed res privatæ Thess: nobis sunt ignotæ. Neque mirum est, P: de hisce rebus obscurius dixisse, si quidem ipsa verba ostendunt, P: antea de hisce rebus cum illis locutum esse. Hic igitur locus in medio reliquendus est.

















Om Ordene ευλογειν, ευλογητος, ευλογια og ϰαταϱασϑαι, επιϰαταϱατος
.

Disse Ords sande Betydning maa hentes fra det hebraiske:
          ברך‎, ברוך‎, ברכה‎, ארר‎, קלל‎, ארור‎, קללה.

1. om ευλογ., ευλ. ευλ
:


Disse bruges A om MskMennesker
:

1) naar Msk:Mennesker velsigne andre Msk:Mennesker, hvor det da er α) bede Godt over Een
          β) gjøre vel imod Een γ) hilse Een.Eeen.
α) Det bruges i denne Betydning især om Patriarcherne, hvis Velsignelse ansaaes for fortrinlig vigtig, formedelst deres Ærværdighed og Hellighed. Heb: 7, 1.6.7. 11, 20.21. Mc: 10, 16. Luc: 2, 34. 1 Cor: 4, 12.
β) Mth: 5, 44. Luc: 6, 28. Act: 3, 26. Rom: 12, 14. 1 Pet: 3, 9.
γ) Denne Betydning synes mig passer slet ikke paa det af Pott anførte Sted Luc: 24, 51. Derimod synes det bedre at passe i de af Pott anførte Steder nemlig Luc: 1, 28,42. Mth: 21, 9. 23, 39. etcetcetera, dog her Begrebet at nedbede noget Godt ogsaa tilstede.

Af disse Verbets forskjellige Betydninger kommer naturligvis Subst:

dog forekommer ευλογια i ond Betydning Rom: 16, 18.
2) om Msk.Mennesker mod Gud. Da er det at at ære Gud, hvad enten det skeer i Bøn, elleller ved at takke ham elleller ved at prise ham paa en hvilkensomhelst Maade. Saaledes bruges det om Jesus mod Gud Mth: Mth: 14, 19; 26, 26. om Msk:Mennesker i Almindl:Almindelighed Luc: 1, 64. 24, 53. Jac: 3, 9 etcetcetera. Heraf er Ordet ευλογητος, som anvendes i Doxologier, hvad enten ϑεος staaer elleller ei.


B. siges Gud ευλογεινMsk:

1) Msk:Mennesker ɔ:det vil sige vise dem Velgjerninger. Heb: 6, 14. etcetcetera. her af Talemaaden ευλογημενοςευλογη
          του
          του Θεου יי‎ ברוך Mth. 25, 34.
2) velsigne andre Ting saaledes Gen: 2, 2 Gud siges at velsigne Sabbathen ɔ:det vil sige Gud bød at denne Dag skulde være en Festdagfestdag fremfor andre. Saaledes Heb: 6, 7 om Jorden.
Heraf følger nu let hvorledes man har at forklare sig de modsatte Begreber.

ϰαταϱ. επιϰ:



A om Msk:Mennesker mod


1) andre Msk:Mennesker Jac: 3, 9 Mth: 5, 44. Luc: 6, 28. Rom: 12, 4.
2) Ting. Mc. 11, 21.

B. om Gud
.

1) Mskene.Menneskene da betyder det at straffe. Mth: 25, 41. Gal: 3, 10,13.
2) om Ting i den Betydning forekommer ei Verbet; men vel Subst: ϰαταϱα og det kun eengang Heb: 6, 7. om Jorden, hvor Meningen er den skal blive ufrugtbar.










Marheineke.

»der Skepticismus, der innerhalb des Zweifels stehen bleibt, beweiset die Unmöglichkeit eines Wissens von Gott so wenig, daß er vielmehr die Ungewißheit nur für gewiß ausgebend, sein Zweifel und Nichtwissen selbst nur mittelst eines Wissens von Gott geltend machen kann.«














Hr P······

#






8. Papir20, bl. [1r]Fraregnetse illustration 8, at denne Nægtelse af det Onde modsiger ––– er det ufornuftigt af Begrebet om Kreaturets nødvendige Indskrænkning, hvorved det netop som det bestemte adskiller sig fra alle Andre, at ville udlede Synden, som tvertimod netop stræber derhen, at tilintetgjøre Kreaturets Skranke og Bestemthed og dermed dets Sandhed.



(En 3die Vildfarelse er den Kantiske, der antager det Onde som primitiv opstaaet i MskMennesketham, og afsluttetindskr i ham.)











10. Papir21:1, bl. [1r]6te Forelæsningse illustration 10.

Forfatteren godtgjør, hvorfor han har stillet sig paa det anthropologiske Standpunct.





1) Msk.Mennesket skal være Guds Billede i Verden og for Verden.

2) Den ved MskMenneskets Fald og
1.    2.

#    #


prim


skal

                        skal                        1)        1)
            4)            
            p                    2,000.1)








1)




Dette erkjendte og erkjendelige Andet er som Obj et sig selv ligeledes erkjendende ɔ:det vil sige et Øie seer et andet, et Øre hører et andet, og det ell.eller rettere den Erkjendte, Skuede erkjender, skuer, veed ikke blot sin Erkjendtværen og Bliven, men erkjender hermed og sin Erkjender –


2)
Eller dette andet er et Selvløs, Følelsesløs













9. Papir21:2, bl. [1v]Denne falskese illustration 9Sucht(efter kilden)Zucht kan ikke umiddumiddelbart blive tilintetgjort; men kun midd ved at vække en anden. – 




Deus est sphæra, cujus centrum ubique, circumferentia nusquam.






circle with a dot in center























11. Papir22:1-2, bl. [1r]


hvad jeg erkjenderse illustration 11 det skuer og gjenemskuer jeg og min Skuen er fri, activ, unødt




ligesa d. E. S. sk. – saal bl
den sk. udt.
                            #











GGeist      som intelligintelligent-Aand.


W=W



Nihil est in intellectu quod non ante fuit in sensu.


Nihil est in sensu, quod non fuit in intellectu. –



W. = W              K



generatio unius – destructio alterius. –




immateriell






Kier



Philosophisk



dersom
Kierkeg


Usteri
                   Usteri

















Vel paastaaer v. B, at det Onde er ældre end MskMennesket; men menerdesuagtet dog, at det Onde ved Msk.Mennesket er kommen ind i Verden, saaledes at ved Msks.Menneskes Syndefald betinges Naturensdet Fordærvelse, og at MskMenneskets Tilbagevenden til Gud skal føre Verden med sig, mensaa dog synes han her pagpagina 84 at paastaae, at det Onde er kommen ind i Verden ved andreh··· onde Væsener end Msk.Mennesket












Skal man kalde Guds Productioner immanente ell.elleremanenteemmanente? Msk.Menneskets Skabelse maa jo dog kaldes en emanentemmanent Production, og naar den nu forudsætter en Grund als locus (pagpagina 87.), hvor er da denne? Her synes jeg paatrænger sig Spørgsmaalet om Materiens Skabelse?

















12. Papir23:1-3, bl. [1r]


Man maa skilne Grundvæsenet med dets 3 Grundkræfter (Tænken – Villen – Virken) fra de tre heri givne Attributer ell.eller Organer: (Aand, Sjel, Legeme)se illustration 12













kierkegaard


W = W.


W =          W = W.














Msk.Mennesket gik vel fuldkfuldkomment ɔdet vil sige. indført i den fuldkomne Tilvær, men denne Fuldkommenhed (Integritet) skulde han fixere og sætte sig i blivende Besiddelse deraf.

Men da nu her i Aanden Gudsbillede (Idee) ell.eller Guds Væren i Billedet af ham selv var og er, saa havde Msk.Mennesket maattet underkaste sig Aanden, hvilket vilde have gjort hans Sjel og Legeme aandig
Dette gjorde MskMennesket ikke og ved en Misbrug elleller Forkerthed af de ham givne Organer, tabte han dem, og fandt sig blottet for dem ɔ:det vil sige sin Skam.
Istedetfor hans gudd.guddommelige Aand blev ham en anden –




















3 Hefte


Msk:Mennesket befinder sig bestandig i en 5dobbelt rapportrapport· til og med Gud,
med sig, med andre MskMennesker, med andre intelligente Væsener, med de ikke-intelligente Naturvæsener.Af disse 5 er et nemlig det til Gud centralt par excellence.
          –





2den Forelæsning.








3die Forelæsning






Vilde man indvende mod en saadan scientifisk Behandl. af den religieuse Vidensk, at Theologien er en afsluttet VidenskVidenskab, saa maa man erindre, at Aabenbaringen, som en Gave til Erkjendelsesevnen, tillige er en Opgave for os med Hjælp af denne Gave, som et Lys, at forske videre.











1) Man maatte ikke sammenblande Tegnene med Skriverne (Sabaismus).
2) Maa man ikke tro, at en saadan Kundskab til Himlen og Stjernerne er bleven fortrængt ved en nøiagtigere graphisk ell.ellerBetegnelse for beskrivende Astronomie.
3) ogsaa den blot beskrivende Kundskab til Stjernerne havde hos hine gl.gamle Folk opnaaet en Grad af Fuldstændighed, som vi desto mindre kunne begribe, da de manglede vore optiske Instrumenter.
4) Denne Astrologie havde bestandig en høiere religieus Betydning refereredereferede sig til en ell.eller anden Cultus.











Vi skilne Valgfrihed ell:eller Vilkaarlighed fra den sande Frihed ell.eller Ufrihed, som betinges ved Individets Opløftelse til Gud ell.eller Ikke-Opløftelse til Gud, og opponere mod dem, som sammenblande Individualitet, som Selvhed, med det Onde. Den første umidd.umiddelbare Individ:Individualitet er, som uskyldig, hverken fixert god ell.eller ond.











Dersom alt værende (umidd.umiddelbart ell.eller midd.middelbart) ikke gik ud fra een og den samme Aarsag og bestod i den, saa havde Intet værende en Aarsag. – Saaledes bestod ingen Videnskab, thi at vide er at skue en Tings Aarsag (per causas scire). –













Saa bevæger et saadant Legeme sig overalt fri i et saadant Medium, idet det overalt bliver baaret af det, hviler i det. Dette Medium træder ham intetstedsald og aldrig som noget andet, omendskjøndt bestandig anderledens efter kildeni møde, og viser sig bestandig som det sammeObject











ein gottloses Sein

T            q
















13. Papir 24:6, bl. [1r]


X.


Theologerne have gjerne benyttet Philos.Philosophien, og saaledes have ogsaa Nogle optaget Identitætsphilos.Identitætsphilosophien ell.eller
SubjSubject og Ob.Object Identitet (i Grunden Eetværen). Det er underligt, at de ei mærkede, at denne Lære egl.egentlig ikke er andet end hiin ældre Activ-Reaktive, ell.eller Identitæten af Agens og Reagens, ifølge hvilken de Gamle allerede længe i den uadskillelige, som usammenblandelige Aktion og Reaktion erkjendte enhver Kausalitets Duplicitet, og da begge igjen gaaende i hver andre gaa ud i en Aktion som fælleds Virker, hines TriplicitetTripliciteten ɔ:det vil sige enhver Kausalitets som saadan.se illustration 13




Expansivitet










Hvad Phys.PhysikernePhus. ell.eller Naturphilos.Naturphilosopherne kalde Expansivitæt (Repulsivitæt) og Compressivitet (Attraktivitet), Driften til »Fülle und Hülle«, er ikke andet end hiin Activ-Reaktivitet, og ligesom Fornemmelse af sig selv ell.eller Selvfølelse og Selvanskuelse just udtrykker Identitæten af det sig expanderende og comprimerende, det sig opfyldende og det sig fattende (omhyllende) Væsen, saaledes finder ogsaa Sensation og Anskuen af en anden kun under samme Betingelse af en Identitæt Sted, som nu som Midte staaer indenfor og over begge. Hvorved














Erkjendelsens Imp:Imperativ












#.



af etdet Værendes givne Vanform at udfinde de constitutive Elementers Forkeerthed.



Denne Sætning anerkjenderkjender allerede Æstetikeren paa sin Maade, idet han efterviser Formens Eenhed og Reenhed, som densefter kilden Ureenhed og Ueenhed i bestemte Konfigurationer af samme Elementer. –








destructio unius – constructio alterius















XIII.

Ordet Sandhed bliver enten henført til Erkjendelsen af et Tilværende, Erkjendeligt, ell.eller til dette selv, i hvilken sidste Betydning de ældre Philos.Philosopher toge en Tings Sandhed for ligegjeldende med dens Uforgængelighed, som fEfor Exempel Plato adskiller den staaende og flydende Væren.



Herimod taler Erfaring, idet hyppig hine Tilfælde indtræffe, i hvilke det, der skal erkjendes, træder den Erkjendende ligesom imøde, ja paanøder sig. –
          Erkjendelsens Imp.Imperativ
          – En Uvidenhed kan være Forbrydelse – Et tredobbelt Forhold mellem det Erkjendende og det Erkjendte (vexelviis ell.eller eensidig





nach oben          nach unten.






I sidste Betyd.Betydning tage Logikerne det





cognoscibile.




De ahnede ikke den Fundamentalsandhed, at Alt Erkjendeligt kun ved sig selv gjør sig erkjendelig, hvad enten nu det, som et sig selv bevidst Væsen (intelligent) selv bevirker denne manifestatio sui, udtaler sig selv; hvad ell.eller det erkjendte Væsen hertil bliver bestemt af en Intelligents.















*


15. Papir 25, bl. [1r]το ονEleatikerne (Parmenides)
den rene Væren. –
1) den er almeengyldig
2) almindeligste. enkelt
          – umiddumiddelbart.
3) ikke en Distinction som om det var noget objectivt
4) copula uden Prædicat og Subj.Subject
    forsaavidt er den Intet. (ɔdet vil sige. Intet udsiges om den).



Tilværelsen. –

το
              ἑτεϱον (τατεϱον).


gaaer ud af det Savn –
Væren forudsætter et andet ɔ:det vil sige er Tilværelse. – Grændse. –



Enhver Negation indeholder en Affirmation da den ell.eller selv vilde være aldeles meningsløs. Det er det Heiberg kalder uendelige Slutninger.
Den abstracte Begyndelse er hverken Noget ell.eller Intet; thi var den Intet, var den jo ikke begyndt, var den Noget varhed den jo mere end Begyndelsen. –se illustration 15



= Fskrevet på modsat led = =         #        F

fe
fet












De beskyldte Religionen. med H. t:Hensyn til Handlinger for:
1.) at den foranledigede uanstændige, skrækkelige Handlinger paa det fælleds borgerlige-sædelige Liv. –
          –
Hans Argumentation forstaaer jeg ikke; thi han gaaer ud paa at vise at Religion kan findes i høi Grad hos et Msk:Menneske forenet med Usædelighed, fordi det ene tilhører Følelsen, det andet Handlingen



2) saadanne Handlinger, som ingen Betydning have for Sandseligheden, ingen for Sædeligheden.



14. Papir25, bl. [1v]
          Man skulde dog imidlertid tro, at disse Handlinger som ere Følelsernes næsten umidd.umiddelbar Udtræden i Livet maatte være gode, da jo Følelserne selv ere gode ere sande. –



Nogle mener, at naar Phantasien ligger under for det Arbeide at udføre de formindskede Billeder i deres fulde Storhed, at denne·· Erschöpfung er Følelsen af det Store og Majestætiske i Naturen.se illustration 14






                        Erschöpfung



Erschöpfung                Erschöpfung



Erschöpfung



Erschöpfung        E    Ers        Ersch        2
egoist eg
                                                                                                                              4.
                                                                                                                    
Erschöpfung            Erschöpfung        
                                                                
§ 16.        4            § 16.    
        2
        4    

















Skulde Rom.Romerne 1, 17


εϰ πιστεως
          εις
          πιστιν ikke være at forklare (med H. t:Hensyn tilH. t: til den Tvedeling der gaaer i hele Brevet »først Jøde og saa Hedninger« og som jo allerede er begyndt i 16 Vers) om Jødernes Tro (han anfører jo ogsaa paa andre Steder fEfor Exempel Abraham som πϱωτοτυποςπϱοτοτυπος for den ΧstneChristne) som bliver potenseret i Χstd.Christendommen –











Feilen med H. t.Hensyn tilPrædestinationslæren, som man endelig vilvild finde i det N. TNye Testamente forledet ved et saadant enkelt Ord som πϱοϑεσιν fEfor Exempel nu Rom: 8, 28, ligger deri: πϱοϑεσις betyder vel en forudlagt Plan, men det er at forstaae om hele Χstd.Christendommen, hele dens Fremtrædelse er besluttet fra Evighed; den enkelte derimod kaldes ifølge en Lære, hvis hele Forhold til Tiden er fra Evighed bestemt; men saaledes, at dermed ikke er udsagt hans Kaldelse fra Evighed. –


















Usteripag.paginaside 265.



Da nu ikke alle MskMennesker, hvem Ev.Evangeliet blev forkyndt, grebe den tilbudne Frelse, saa spørges, hvorefter det da bestemtes, hvilke der skulde deeltage i Frelsen og hvilke ikke.





















Acta.






                    Cap 1.



Psl.6962, 26.         om Davides ell.eller Forfatteren, som beklager sig over sine Fjender og ønsker dem gudd.guddommelig Straf; de ældre meente, om Xst.Christusde, og det maa vel forstaaes saaledes typisk,: Joh: 11, 7. (Mth: 27, 34.),
επαυλις = טִיר Pallads. – αυτου i Texten Pluralis
Ps: 109, 8.
                  ligesaa.
                    פְקֻדָה



                    Cap. 2.



Joel 3.απο του πνπνεύματός. i Texten min Aand, altsaa ikke partieltεσχαταις ημημέϱαιςἡμέϱαιςאֲחַרֵי־כֵן.
    v. 18 μου er tilsat i LXXSeptuaginta.
    v. 20 επιφανη נוֹרָא.
    v. 21. Rom X, 13.



Psl. 16, 8. af de Ældre om en virkelig Opstandelse fra Døde, af de Nyere han haaber ikke at døe.
    v. 26 γλωσσα כְבוֹדִי
    οσιον = חַסִידֵיךָ dine Fromme, LXXSeptuaginta har læst: Singularis uden det andet י.
        Act: 13, 35
Psl. 110, 1.    Mth: 22, 44. Heb. 1, 12.



                    Cap. 3.



Deut: 18, 15.18de Nyere forstaae om hele Prophetstanden.



                    Cap. 4.
Psl: 2, 1.2    Nogle om David nogle omSalomon.



                    Cap. 7.




Gen: 12, 1.

Amos 5, 25.     σϰηνην του Μολοχ סִכוּת‎
          מַלְכְכֶם Eders Konges Telt, det har LXXSeptuaginta taget som et nomen proprium. v. 43. de to Leed ere ombyttede; thi i Texten kommer først
כִיוּן‎
          צַלְמֵיכֶם, og derpaa αστϱον
          του ϑεου.
כיוּן har LXXSeptuaginta taget som proprium og oversat ved Ρεμφαν et coptisk Navn paa Saturn.
πϱοςϰυνειν
          αυτοις staaer ikke i Texten. –
de sidste Ord ere af et ganske andet Sted; thi i Texten staaer: jeg vil bortføre Eder paa hiin Side Damaskus.

Es. 66, 1.2.

                    Cap. 8.



Es. 53, 7.8. hører til den Afdeling af Es., der begynder med 40 cap. og gaaer til 66, hvilket af de Nyere ansees for ikke at være af Es., men af en Prophet i Exilet. (afvigende Sprog b) forudsætter Hierusalem som ødelagt, Folket bortført c) nævner bestemt Cyrus.), der handles om en יי
          עֶבֶד, som alle de Ældre ansaae for XstChristus, indvendes herimod, at Xst.Christus ellers aldrig kaldes saa, undertiden er det i selve Stykket Cyrus, og igjennem hele Stykket viser sig at være Israel Folket 44, 1., de Nyere forklare det derfor om det israelitiskeisraelistiske Folk, hvis Lidelser i Exilet skulde være for Hedningernes Skyld (umueligt) ell.eller omf de Frommefromme af Folket, der maa lide for de Andres Skyld; Andre om Propheterne i Almdl.Almindelighed, andre om Forfatteren Pseudo-Esaias.
v. 33 i Texten: men han er taget fra Angst og fra Dom. – han er adskilt fra de Levendes Land.