#



At Tiden (dette efter hinanden, Successionen) er ell.eller dog kan være MsketsMenneskets værste Fjende, er ogsaa mærkeligt nok udtrykt i de mange betegnende Vendinger i Sproget: at dræbe Tiden, at slaae Tiden ihjel – og omvendt at Tiden er En dræbende lang.
det kunde være en psychologisk rigtigrigtig psychologisk Replik af en Selvmorder i det sidste Øieblik før han skød sig: med dette Skud dræber jeg Tiden, slaaer jeg Tiden ihjel.










At det kan falde noget Msk.Menneske ind, qua idyllisk Digter at identificere sig ell.eller det at være Msk.Menneske med Dyrelivet (Idyllen, hvor Ænder, Gjæs, Køer ere Typer paa et lyksaligt og fuldkomment Liv): er mig ubegribeligt. Reent humoristisk har Betragtning af Dyr storstaaer Nydelse, man kan staae hele Dage og see paa dem; det Humoristiske tiltager netop jo dummere Dyrene ere: deraf fEfor Exempel især Ænder, Gjæs, Sviin, Køer.













Myndigheds Dialektik.





Myndighed er en specifik Qvalitet der træder til  andetstedsfraandes, netop naar  UdsagnetsI Indhold som saadant æsthetisk er sat i Indifferents. (Naar Den der har Myndigheden siger: gaae: – og Den, der ikke har Myndigheden siger: gaae, saa er jo Udsagnet det samme, det er lige godt sagt, men Myndigheden gjør Alt.)





Exempler: en Konges Myndighed (det klæder ikke en Konge at være aandrig, lærd – og hvorfor ikke?), en Politiebetjents.


en Lærers Myndighed (naar den blot er Redupplicationen af at hans Lære er dygtig og dybsindig, saa har han netop ingen Myndighed).


Christus lærte med Myndighed.


















Rosenkilde som »Hummer.«







Et Erindrings-Forsøg



af



En Taknemlig.















Indl.
Indledning





Mange Gange har jeg tænkt over det Utaknemlige i at være Skuespiller – den maadelige Critik – udføres.



dette er en Erindrings Forsøg. Det er idet mindste 2 Aar siden jeg saae ham sidst som Hummer; i denne Tid har jeg netop ikke villet see for ikke at forstyrre min Erindren ved Hukommelse.











1) han er i Stykket det man maatte kalde »Djævelskabet«, i den Forstand som den simple Mand tager dette Ord – ikke det Diaboliske men saadan en egen Art Plage. 
saaledes siger den simple Mand om Gigt, at det er noget slemt Djævelskab.



2) hans Klædedragt.
Skindbuxer
          – Parapluie – synes outreret – i Sommerens Tid – er ikke. Hummer er en Type, et »offentligt Ansigt« en evig Skikkelse, en saadan maa ogsaa være  stereotypstereotypt i Klædedragt, beregnet paa enhver Aarstid ɔ:det vil sige for ham er der ingen Aarstid – det Traurige og det Comiske heri – han har ikke Tid at gaae hjem og hente en Parapluie, han gaaer evigt med Parapluie –
          ad modum den evige Jøde.



3) hans Stemme.
den er godmodig næsten  klynkendeklynkende, velvillig. Deri ligger det  Comiske,Comiske. fordi hanhans selv er et Rettens Redskab, dira necessitas. Modsigelsen i at Stemmen synes at forraade Deeltagelse, men han kan  ikke »Tjenesten er strix«. Det er som hvis en Gilliotine kunde tale og sagde med godmodig Velvillie: jeg kan ikke. –



Hummer er ikke ondskabsfuld. Han er svinepolidsk,svinepolidsk. forresten godmodig – men er nu vant til at være den dira necessitas at det er blevet ham den anden Natur. Omtrent som naar en Skarpretter er bleven saa vant til at henrette Mange, at han, objektiv som han er bleven,  ikkeer kan forstaae den Enkelte, og derfor i al Godmodighed siger: det er ikke videre end at lægge Hovedet paa Blokken, saa er Dede henrettet.
Det som kan være saa høit· Pathetisk at skulle være den haarde Nødvendighed trods alle Følelser og Sympathier, det er her ypperligt Lav-Comisk, fordi Hummer er intet mindre end et ualmdl.ualmindeligt Msk.Menneske



Den Gestus af ham med at synke i Knæerne og skille Benene ad og derpaa reise sig op igjen, et Sæt i Knæerne.











Mynsters sidste Prædikener.



et Par anmeldende Ord.



blev ikke  brugtbrut.
















Mynsters PrædikPrædikener.





Naar et ungt Msk.Menneske vil være gl.gammmel er det Tegn paa Umodenhed, naar en gl.gammelOld Mand vil være ung, er det Tegn paa Umodenhed. Naar derimod et ungt Msk.Menneske med elskelig Oprigtighed selv siger: nu, Herre Gud jeg er da ogsaa kun ung endnu – saa er det Tegn paa at han dog ikke er ung i Umodenhedens Forstand. O naar en Olding selv siger, han er en Olding – saa er dette just Tegn paa, at han i en væsentlig Forstand  ikkeikke er bleven gl.gammel ell.eller aflægs men er ung. Saaledes Biskop M. Vi have, – nei langtfra os at sige, at vi længere havde ventet, at han selv skulde sige det –
           menvi finde vi have bestandigt haabet, at  StyrelsenTiden ved at forunde ham at blive en Olding, vilde give ham Leilighed til ogsaa her at vise den Sundhed, der er hans ædle Liv saa  eiendommeligeiendommelighe. at Paradigmet kunde blive fuldkomment, ikke defectiv i nogen Casus. Jeg, og Mange vist med mig, vilde have følt mig høist ulykkelig bedragen af Livet, hvis Biskop M: var død uden at blive Olding.

Der hører altid Mod til at troe paa det Ualmdl., og derfor er der vel altid en Deel, som ikke tro. Naar en Yngling paa 20 Aar præsterer et Mesterværk, saa hører der Mod til at troe det. O, og naar en Olding paa 72 er hjertefrisk som en Yngling, saa hører der Mod til at troe det. Det er langt lettere, at give efter for den Vane og Smaalighed, der mener at 72 er nok, saa er han tabt. Men netop fordi der hører Mod til at troe det, saa maa den saaledes Sjeldne gjøre MskeneMenneskene en Indrømmelse. Det er ikke Aarene at Bisk. M. gjør Concessionen, thi disse have ikke svækket ham, det er den mskligemenneskelige Svaghed, der saa nødig vil tro det Ualmdl. Han siger at det beroer paa hvorledes denne Samling optages, om den skal fortsættes. Ogsaa heri er Oldingens Sundhed. En Mand, der følte sin Kraft usvækket, gjorde neppe en saadan Concession. Men en Olding, der, hvad dog jo er  detlangt Sjeldne som kunde fordre Noget, føler sin Kraft væsentlig usvækket, han er saaledes formildet, saa veemodigt eftergivende og føielig, at han gjerne skaaner MskMenneskene
          – thi det er jo vistnok for Nogle en Skaansel, at de ligesom af Forf.Forfatteren selv faae Lov til at sige: nu er han gl.gammel
Gl. er han forøvrigt ikke  blevenblevet
          – kun er han den Gamle – hvad han har været gjennem en lang Række af Aar, og saaledes at han gjennemhar bevæget dette lange Liv har bevæget Mange forundl. nok ved det Gl., og at efter hans Død, Mange ville længes efter denne Gl.Gamle og dette Gamle som man i Sommerens Hede kan længes efter Kildens Kølighed.
Hermed er denne lille Anmeldelse ude. For de Mange, der ved at læse denne lille Samling igjen til deres Opbyggelse, glade forvisse sig om at han er den Gamle – for dem er det vist det Glædeligste: at han endnu i d.det 72de Aar er den gamle – for dem er det jo ikke noget Nyt, at han er gammel, da det er mange Aar siden,  hanat blev det – hvilket man slutter af at han i d.det 72 Aar er den gl.gamle Den, som derimod nu opdager at han er gl.gammel, han maa paa een ell.eller anden Maade langt tidligere have taget feil af Biskop M: ved at antage ham for ung. Thi just dette er det Beundringsværdige, er Modenhed hos denne Mand: han er tidlig bleven gl.gammel derfor er han i det 72 Aar den gl.gamle
          – et heelt Liv igjennem gjennem mere end een Msk.-AlderMenneske-Alder den Samme. Ja, det er sandt han er nu først kommen i 1ste Classe af Rangen. Men Den, som opdager at det først er nu, han maa atter paa een ell.eller anden Maade have taget feil – thi der har han været længe.











Goldschmidt.



Han gjør i sit ProgramHans Program ganske Indtryk som enEn Confirmant, ell.eller En der skal staae næste Søndag, og nu bliver overhørt, han kan sine Ting paa Fingrene –
          om hvad en Fri-Statfri Stat er – hele Lectien, som Enhver kan. Det er Candidat-Prosa – ell.eller som en Afhandling der skrives til Præleminair Examen for danske Jurister og Vetrinairer.
Det er utroligt hvilken Forskjel mell.mellem den bag den privilegerede Foragteligheds Betryggelse frække G. og den forlegne lille G. Det er som naar man seer En, der har været første Herre paa alle Dandseboder og Kneiper i fornemt Selskab staae og pille i sit Halstørklæde. Som en Moder siger til sit Barn, der har været uartigt, naar det er blevet artigt, nu kan jeg ikke kjende Dig igjen
Dog Hr. G. har Hjælp. Hovedsagen er maaskeeha hans Forbindelser, hans europæiske Forbindelser, hans Forbindelser over hele Europa. Han siger selv: De have dog betinget sig, at deres Artikler til Hr. G.
bag efter maa trykkes i udenlandske Journaler. Glæde over Danmark. Hvad Kongen af D. neppe har formaaet at sikkre D. ved sine Ministre at være første Stat i Europa – det har G. naaet paa sin ReiseV »fra hvilken han nyligen er vendt tilbage«
          – Blot vi saa beholde G., at der ikke pludselig kommer Bud efter  at han skal med til den europæiske Conferents i Neuchatel (hvor han har været cfr.conferjævnfør). Ak, Ak. Med mindre han da beslutter ikke personligt at komme men lade sig paa vanlig Viis repræsentere (som Konger af Ministre) saa han af –
          en Sjouer. – I saa Fald beholde vi da ham og ere hjulpne ved hans mægtige Forbindelser i Udlandet over hele Europa, hans Venner i Tydsk. Eng. Fr. Italien Schweitz o: s: v:.og saa videre Ja vi ere hjulpne – med mindre disse Venner skulde være Sidestykker til dem Geert W. (der ogsaa har reist i Udlandet) traf paa sin Reise: en Hattemagersvend, et godt stykke Karl, Skarpretteren, som han drak Duus med
o: D.og Deslige











Subscriptions-Forholdet har, efter hvad jeg har forvisset mig om, følgende gode Egenskaber. 1) bidrager det ikke ubetydeligt til at Bøgerne  læses.læses bedre. Synet af en Bog isærdeleshed en stor Bog virker paa mange Mennesker høist besynderligt om end ganske mskligtmenneskeligt. Man har kjøbt og betalt den store Bog, og mener allerede dermed at have bragt et patriotisk Offer. Men idet man saa seer Bogen an, gyser man tilbage for dette vidtløftige Arbeide og det falder En end ikke ind at begynde paa at læse den, den bliver hensat i Reolen. Paa Andre virker deta anderledes. Synet af den store Bog fremkalder en vis phantastisk-høitidelighøitidelig Stemning, »jeg skal dog« siger man til sig selv »jeg skal dog virkelig en gang gjøre Alvor af ret tilgavns at læse den Bog igjennem – og derpaa bliver Bogen henlagt. Imidlertid udkommer der en lille Bog, og nok en lille Bog,  somde blive ganske rigtigt naturligviis ikke gjøre Indtrykket af det Høitidelige, de blive læste – og den store Bog bliver høitideligt liggende ulæst. Der er som bekjendt intet Farligere end at komme i Berøring med det Høitidelige, og intet maaskee Utaknemligere end at være anseet for noget Overordl.Overordentligt En Mand, der længere  har levet i Udlandet og erhvervet et berømt Navn, vender hjem til sit  FødelandFæ, og søger Ansættelse. Han henvender sig til Regjeringen; der svares »ih naturligviis, ham maa der gjøres noget Overordentligt for«
          – og ved Aarets og ved næste Aars Udgang er der ganske rigtigt gjort Adskilligt for en heel Deel mindre Betydelige – men for ham, ja for ham, er der gjort det Overordl.Overordentlige, at der slet Intet er gjort. Det OverordentligeOverordlOverordentlige maa endnu bestandigt prise sig lykkeligt, om det ikke gaaer det værre end efter Henriks Forklaring hos Holberg Rangspersonerne: de blive sat øverst til Bords men de faae det daarligste Stykke af Stegen. Og den store Bog bliver indbunden og sat i Reolen – men den bliver ikke læst.
Ved Hjælp af Subscription faaer derimod Læseren den store Bog i mindre Dele – og den store Bog bliver  læstlæt.
2) bidrager det til at bringe en vis Ro i Forholdet mell.mellem Læser og Forfatter.
En Forfatter overtager Forpligtelser til  Læserne, men paa den anden Side er saa dog ogsaa Subscribenterne igjen som havde de Forpligtelser mod dem selv i Forhold til denne Forfatter, paa hvis Skrifter de nu engang have subscriberet. Forholdet er vel ikke som mell.mellem en Menighed og dens beskikkede Lærer, men som mell.mellem en Menighed og den af den selv valgte Lærer. I ethvert Tilfælde ordner Forholdet sig naturligt og let, og der undgaaes mange af de Forstyrrelser, der ellers uroligeforstyrre Forholdet mellmellem. Læser og Forfatter. Subscribenten er fritagen for selv at passe paa, om der er kommet noget Nyt af den Forfatter, Subscr. foranlediges ikke til først nysgjerrigt at ville vente og høre hvad Andre sige, Forfatteren begynder ikke som ell.eller med hver ny Skrift forfra.  NeiS Subscribenten modtager sit Exemplar, finder det i sin Orden, at han læser, føler ingen Anledning til at spørge Andre om han skulde kjøbe og læse den Bog, har maaskee som oftest læst det Udkomne førend den fordærvelige Tid begynder, da Snakken om den er kommen i Gang. O, og selv om der stundom i denne  Snakken kan være indeholdt een og anden sand Bemærkning, Det hvad man velmeent maa ønske enhver Læser, og hvad Forfatt. maa ønske sig, er at den enkelte Læser saa vidt mulig upaavirket af Andre gaaer til Læsning, er sig selv idet han begynder at læse. Det er uundgaaeligt at der i Forhold til en ny Bog altid er nogen Nysgjerrighed,  ogden lidt Sensation som kun er Forfatteren til Byrde (dog dette er jo her det Ligegyldige) men som Læseren ingenlunde har godt afpå langs i randen af papiret, den troer jeg undgaaes for en Deel ved at have Subscribenter.



Derfor har jeg besluttet fra 1ste Juli n: A:nærværende Aar at udgive et Tidsskrift